Z dějin české každodennosti

Život v 19. století

Milena Lenderová

Tomáš Jiránek

Marie Macková

Recenzovali:

PhDr. Jiří Matějček, DrSc.

prof. PhDr. Josef Petráň, CSc.

Originály reprodukovaných vyobrazení pocházejí ze sbírky Národního pedagogického muzea a knihovny J. A. Komenského

Autor digitálních kopií Petr Šolar

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Praha 2017

Redakce Lenka Ščerbaničová

Vydání druhé, doplněné

ISBN 978-80-246-3510-1

ISBN 978-80-246-3534-7 (pdf)

ISBN 978-80-246-3964-2 (ePub)

ISBN 978-80-246-3963-5 (mobi)

Obsah

1. POZVÁNÍ DO PŘEDMINULÉHO VĚKU

2. Kulisy každodennosti: svět, který je kolem

3. OBCHODY A NÁKUPY

1. Trhy, krámy, obchody

2. „Nákupní koš“ 19. věku

3. Reklama

4. Prostředky reklamy

5. Výstavy

4. DOMOV, TEPLO, SVĚTLO

1. Místo k bydlení

2. Možnosti bydlení: dům, byt, podnájem

3. Dělnická obydlí

4. Vlastní či rodinný dům

5. Podnájem

6. Byt a jeho části

7. Vybavení obytných místností

8. Světlo a teplo

5. ČISTOTA A ZDRAVÍ

1. Osobní hygiena

2. Pěstování krásy

3. Hygiena v bytě

4. Praní prádla

5. Komunální hygiena

6. Zdraví

6. OBLÉKÁNÍ A ODĚVNÍ MÓDA

1. Oděv jako ukazatel příslušnosti k sociální vrstvě

2. Oděv jako výraz politických sympatií a emancipace

3. Oděv a profese

4. Oděv a sociální komunikace, oděv a ideál krásy

5. Oděv v zajetí vědy a techniky

6. Móda a zdraví

7. Dětský oděv

7. LIDÉ KOLEM STOLU

1. Konec hranic konzumace

2. Co lidé jedli

3. Nápoje

4. Rizika stravování

5. Frekvence, názvy a složení denních jídel

6. Stolování

7. Kuchařské knihy

8. Společné stravování – hostince a hospody

8. Způsoby každodennosti: svět, který se žije

9. RODINA NAŠICH PŘEDKŮ

1. Rituály kolem svatby

2. Sňatečnost

3. První dny po svatbě

4. Rodina

5. Sexualita

6. Emoce v rodině

10. OD KOLÉBKY K PUBERTĚ

1. Kojenecký věk

2. Dítě v rodině

3. Dětský svět

11. VZDĚLÁNÍ A ŠKOLA

1. Od sociální k vzdělávací funkci předškolních zařízení

2. Elementární vzdělání všem

3. Střední školství

4. Specifické problémy dívčího vzdělání

5. Vznik odborného a učňovského školství

12. ŽIVOT V ARMÁDĚ

1. Nábor do armády

2. Odvod

3. Nástup do armády

4. Výcvik

5. Ubytování vojáků

6. Stravování a další zabezpečení vojáků

7. Vojenská spravedlnost

8. Zdravotní péče

9. Vojenský jazyk

13. STÁŘÍ A SMRT

1. Stáří

2. Smrt

3. Souboj smrti a lékařů

4. Pohřbívání

5. Pohřeb žehem

6. Hřbitovy

14. OBJEV VOLNÉHO ČASU

1. Dlouhé dějiny času lidí

2. Čas k práci, čas k odpočinku

3. Od vakací k prázdninám

4. Od letního sídla k letnímu bytu

15. SVÁTKY A SLAVNOSTI

1. Církevní festivity veřejného prostoru

2. Církevní festivity soukromého prostoru

3. Světské festivity veřejného prostoru

4. Světské festivity soukromého prostoru

16. ŽIVOT SPOLEČENSKÝ: NÁVŠTĚVY, SALONY, SPOLKY

1. Vzájemné návštěvy

2. Salony

3. Spolky

4. Rozmach spolků

5. Typologie spolků

17. ČTENÁŘI A ČETBA

1. Čtenáři

2. Sociální kontext četby

3. Kniha jako zboží. Nakladatelství a knihkupectví

4. Knihy všem

5. Čtenářky

6. Dítě jako čtenář

18. CVIČENCI A SPORTSMENI

1. Turistika

2. Cyklistika

3. Bruslení

4. Lyžování

5. Kopaná

6. Počátky organizované tělovýchovy

7. České tělovýchovné a sportovní organizace

8. Ženská tělovýchova a sport

9. Cestování

10. Dopravní cesty

11. Dopravní prostředky

12. Dopravní instituce

13. Vybavení na cestu

14. Stravování a nocování na cestách

15. Cesty za zdravím

19. HLEDÁNÍ KULTURNÍCH DĚJIN

1. Pojem kultura

2. Dlouhá cesta k historii, v které zůstal člověk

3. Historická antropologie

4. Alltagsgeschichte, histoire du quotidien, po česku dějiny každodennosti či dějiny všedního dne

5. Historická demografie – vykročení k dějinám mentalit

6. Nové čtení pramene

7. Co s dějinami každodennosti v Čechách?

20. ZÁVĚR

21. Obrazová příloha

22. Prameny a literatura

1. Obálka

2. Tiráž

3. Obsah

4. Začátek

POZVÁNÍ DO PŘEDMINULÉHO VĚKU

Předminulé století nevymezují léta 1801 až 1900, jak by se na první pohled zdálo. Dlouhé 19. století je ohraničeno dvěma letopočty: začíná rokem 1789, kdy Francouzská revoluce uvedla do pohybu celou Evropu a způsobila řadu hlubokých změn, a končí atentátem v Sarajevu. Tečka mohla být sotva brutálnější; viděno z válečného zákopu, bylo 19. století, hlavně jeho několik posledních desetiletí, skutečnou idylou.

Devatenácté století začíná v osmnáctém: josefínské reformy, první vykročení k moderním časům, předběhly Francouzskou revoluci. Revoluční a napoleonské války na čas rozvrátily Evropu. Vojáci válčících armád oblékali nápadně barevné nebo čistě bílé kabáty, někteří z nich si vlasy splétali ještě do copů. Generálské uniformy se leskly zlatými výšivkami a jejich nositelé uměli umírat v první linii, pro svého panovníka, pro svou zem nebo prostě jenom pro to, že válka byla odpovídajícím zaměstnáním vznešených mužů.

Vídeňský mír Evropu příliš neuklidnil, teprve biedermeier přinesl krátké vydechnutí, ukončené vzrušením doby předbřeznové. Revoluční léta 1848/49 přidala změny ekonomické, sociální i politické; některé se – byť po určité době – ukázaly jako nezvratné.

Změna byla nejvýraznější charakteristikou tohoto období. Průmyslová revoluce se nevyhnula ani střední Evropě.[1] Měnily se principy i společenské modely, právní systém i způsob vlády, vnímání vztahu k věcem, k hodnotám a konstantám země i nebe. Jinými se staly geografické, demografické a sociální charakteristiky pohybu obyvatelstva, které nebraly ohledy na „odvěké“ rozdělení lidu venkova a měst. Věci se většinou neměnily prudkým skokem, ale postupným posouváním do jiné roviny téhož. Změna původní podstaty a její nahrazení více či méně odlišnou bází pak následovaly…

Svět – nejen Evropa – byl před sto lety velmi podobný našemu. Mapy východní Evropy, Afriky a Asie se sice lišily od map současných, ale většina velmocí 20. století už existovala a nikdo o jejich existenci a právu na tuto existenci nepochyboval. Továrny vyráběly vše potřebné, bohatství nepocházelo už jenom z půdy… Své služby nabízely banky i pojišťovny. Existoval mezinárodní obchod, včetně obchodu s bílým masem, politické strany a parlamenty, korupce… Ustálila se síť měst i síť dopravní. Lidé znali a užívali řadu technických vynálezů. Elektřina, asi nejvýznačnější přínos vědy a techniky v historii, usnadnila život nebývalým způsobem. Od konce 19. věku se uplatnila v průmyslu, dopravě, domácnostech, využívaly ji telegrafy, telefony (včetně domácích), osvětlovala veřejná prostranství. Vzrostla průměrná délka života, klesla kojenecká a dětská úmrtnost, v souvislosti s tím také klesala natalita. Objevil se fenomén plánovaného rodičovství, zvýšil se průměrný věk mužů i žen.

Budeme-li ale putovat proti toku času dál, k roku 1800, tehdejší svět nepoznáme. Marně hledáme na mapě Německo a Itálii. Spojené státy, slabé a malé, teprve zdůvodňovaly své právo na život. Na mapě Afriky najdeme jen pobřeží, vnitrozemí nebylo vůbec zmapováno. O industrializaci se dalo hovořit jen v případě Anglie. O automobilech, vlaku či telefonu nikdo neměl zdání. Rodiny byly velmi početné, zdaleka ne všechny děti se dožily dospělosti. Lidé umírali mladí, často na – z dnešního pohledu – banální choroby, byli bezbranní vůči epidemiím.

Devatenácté století změnily industrializace a urbanizace („klasické“ období urbanizace prožívala střední Evropa v letech 1830–1930), založené na objevech, vynálezech a především na jejich využití. Změny provázel hluk parních strojů, včetně dunění lokomotiv na stále hustší železniční síti. Rostoucí počet lidí si dokázal poradit s časem, jenž se stal zbožím, i se vzdáleností, snadněji překonávanou za účelem práce, vzdělání a dokonce i zábavy. U kořenů všech těchto změn stál fenomén, který je vlastní lidstvu od samého počátku, bez kterého by lidská civilizace zřejmě nevznikla: tvořivá práce, tedy budování světa, který je vnímán jako lidský, neboť jsou v něm lidé stále méně závislí na přírodě. Tvořivá práce je vlastně zásadní krok k radikálnímu přehodnocení všech stávajících hodnot. Díky ní člověk přestává být produktem přírody, naopak příroda nabývá charakteru zboží. Tvořivá práce vyhotovila svět, v němž lze (téměř) všechno vyrobit, reprodukovat, instalovat, přesunout.[2] Pokroku byly přičítány změny zkvalitňující lidský život. Slovem pokrok se zaklínal kdekdo. Vírou v něj se netajili už osvícenští myslitelé v 18. století, v 19. století ho lidé chápali jako svou zásluhu. Pokrok byl ztotožněn takřka výhradně s rozvojem techniky – ve vydání Brockhausova naučného slovníku z roku 1838 najdeme tuto ambiciózní větu: „Sjednocení všeho lidstva v nové bratrské pospolitosti se uskuteční na dunících kolejích železniční dopravy…,“[3] jak lapidární vyjádření názoru, že změny způsobené praktickou aplikací nových vědeckých a technických poznatků přinášejí lidem pouze blaho a prospěch! Víra v pokrok mnohdy nahrazovala jakoukoli jinou víru, dokonce tradiční víru v Boha i novou víru v národ. Zdála se natolik mocná, že i vynález tak ničivé věci, jakou byl dynamit, vedl nejenom jejího tvůrce k myšlence, že velkému zlu je možné zabránit hrozbou ještě většího zla. Negativismus ani relativismus nebyly dosud na programu dne. A to nejenom ve víře v pokrok. Žádný div, že vynálezy 19. století, ve srovnání s věkem následujícím vůči přírodě sice laskavější, už v sobě nesly zárodek zkázy.

Zkázy se dlouho nikdo nebál, ani v habsburské monarchii, v jejímž rámci byly české země pevně zakotveny. Měnící se vztahy a souvislosti se vždy odehrávaly v tomto prostoru. Vědomá i nahodilá překročení jeho pomyslných hranic nebyla ojedinělá, ale vždy tu existovala možnost (nebo nutnost) návratu. Habsburský stát nebyl v tomto období geograficky ani státoprávně neměnným celkem, ale principem, základem pro mnohé další. Ačkoliv jeho stabilita bývá zpochybňována z mnoha pohledů, šlo o platformu odolnou, rozsáhlou, zastřešenou autoritou císařské koruny. Teprve závěr sledovaného období ji smetl, mimo jiné vzdutými vlnami nacionalismu, z reality života.

V průběhu dlouhého 19. století se velká a neobyčejně různorodá habsburská říše proměnila z monarchie ovládané osvícenskými absolutisty přes klasickou absolutistickou monarchii v čele s panovníkem z boží milosti, jehož faktické pravomoci byly ovšem čas od času modifikovány vládou určených mocných mužů, až ke konstituční monarchii, v níž panovník zůstal osobně nedotknutelný… Při správě státu nebyl už ale odpovědný pouze Bohu, nýbrž i parlamentu složenému z volených zástupců občanů. A jestliže na počátku odpovídali za správu věcí veřejných pouze muži vlastnící výsadu rodu, po polovině století je vystřídali ti, kdo tuto spoluzodpovědnost mohli zaručit majetkem a schopností jej získat, udržet a rozvíjet… Dokonce ti, kdo společnosti prospívali svým věděním či osobními schopnostmi.

Industrializace a urbanizace probíhala v českých zemích zvolna. Na její tempo nepříznivě dopadala řada retardujících vlivů souvisejících se sociálněpolitickými činiteli. Nejsložitější z nich byl nesoulad mezi nepochybným růstem ekonomického potenciálu a významu českých zemí a jejich sporným politickým postavením. Urbanizaci brzdila i skutečnost, že historicky se utvořivší struktura osídlení českých zemí vykazovala nadprůměrnou hustotu obyvatelstva, jež v polovině 19. století převyšovala 3,2krát evropský průměr, 1,5krát celorakouský průměr, byla 1,3krát vyšší než ve Francii a ve většině německých zemí. Odpovídala celobritskému průměru, ale byla nižší než v samotné Anglii, Nizozemsku a Belgii. Aglomerace přitom zůstávaly nevelké: v roce 1830 měla Praha 102 tisíc, Brno 36 tisíc obyvatel, dále následovalo šest měst s počtem 10 až 20 tisíc a osm s počtem 5 až 10 tisíc obyvatel. Během následujících 80 let vzrostla Praha na 668, Brno na 217 tisíc, Ostrava měla 187, Plzeň 111 tisíc obyvatel, šest měst se pohybovalo v rozmezí 50 až 100 tisíc, šest mezi 36 a 50 tisíci obyvatel.[4] Drtivá většina ostatních byla „městečky na dlani“, vzdálenými jedno od druhého „na dohled z kostelní věže“.[5] Sociální a ekonomická jednota malých měst s vesnicemi, které je obklopovaly, vytvářela dvojí uzavření města, hradbami a ekonomickým zázemím. Tato skutečnost se odrazila v životním stylu, myšlení a jednání obyvatel, které se valně nezměnilo ani po zboření hradeb a promítlo se do postupu kapitalistické industrializace. Města v českých zemích tak nebyla zdaleka výsostným nositelem industrializačního procesu: řada průmyslových závodů a továren vznikla na venkově, nejen v tradičních, ale i v moderních odvětvích. Ani zrod průmyslových závodů ve městech nevedl nutně k větším přesunům obyvatelstva; lidé za prací docházeli z venkovského zázemí. Pro řadu rodin zůstávalo pole jistotou, bez ohledu na zaměstnání jejich živitele. Kvůli pomalému růstu si většina českých měst (pouze Praha a její předměstí, kde přírůstek obyvatelstva nebyl podmíněn jen ekonomickými faktory, a Plzeň zaznamenávají průměrné roční přírůstky srovnatelné s evropskými poměry) v průběhu industrializace zachovala svůj maloměstský ráz; pomalu probíhaly i změny v mentalitě, kde zůstaly zakonzervovány určité stereotypy veřejného i soukromého života.

Přesto 19. století lidi změnilo. Na jeho počátku stál poddaný, na jeho konci – více či méně sebevědomý – občan. Zadumaný až melancholický mladý muž, symbol romantismu, se změnil v občana, využívajícího technických výdobytků a politických práv. Někdejší stavovské uspořádání bylo vystřídáno uspořádáním směřujícím k vytvoření občanské společnosti. První polovina 19. století byla epochou, v níž se všechny uvedené změny připravovaly, revoluce let 1848/49 je urychlila, po krátkém přerušení byly obnoveny v průběhu šedesátých let a završeny v letech před první světovou válkou. Celé 19. století přineslo pak v habsburské monarchii výrazné zesílení účinnosti ekonomického faktoru jako prostředku sociálního vzestupu. Činorodou prací plodící peníze se přestalo pohrdat, ba dá se říci, že podnikání začalo být vážené. Když se v lednu 1871 vdávala jistá Barbora Formánková za majitele továrny na kávové náhražky Františka Xavera Buvu, zaujali František Palacký a František Ladislav Rieger, staří rodinní přátelé, zcela protichůdné postoje. Zatímco „starý pán Palacký“ (o němž se jistě ne nadarmo říkalo, že člověk pro něj začíná teprve od přídomku „von“) ocenil ženicha poněkud deklasující větou: „Vše dobré jsme o něm slyšeli, jen tu cikorii kdyby nevyráběl,“ o generaci mladší Rieger, znalý národohospodářské vědy, projevil smysl pro realitu: „Otec je málo praktický. Továrna je dobrá věc, třeba na viks, jen když vynáší.“[6] Despekt k podnikání nebyl však pravidlem – vždyť se v něm angažovali i někteří dynamičtí šlechtici. A naopak: v průběhu napoleonských válek bylo nobilitováno několik nejzdatnějších obchodníků, neřkuli lichvářů. Běžná zůstala nobilitace vysokých státních úředníků, šlechtické přídomky získali někteří průmyslníci a lékaři. Kapitalistická společnost už neusiluje o model statečného muže, kterému je čest nadevše, ale hledá muže schopného, jehož autorita se opírá o moc, materiální či morální, muže a občana, jenž se už tolik nestará o své „distinktivní znaky“, ale o ekonomii a politiku.

Devatenácté století přineslo praktickou aplikaci všeho, co s pojmem občan souviselo. Habsburská střední Evropa jej musela začít brát vážně už od vydání Občanského zákoníku v roce 1811, i když zpočátku byl právní výklad, vzhledem k existujícímu systému a vazbám, dost složitý. Od roku 1848 vstoupily v platnost postupně čtyři ústavy, z nichž ta poslední byla v zásadě platná půl století. Stát se za tu dobu výrazně vydělil z bezvýhradného panovnického vlivu a přeměnil se podle dobových měřítek v poměrně racionálně spravovaný útvar. Na stavovském principu fungující zemské sněmy uvolnily místo moderním voleným parlamentům, státní úřady se dostaly nejenom do čela každé ze zemí, ale přiblížily se občanovi až na úroveň soudních a politických okresů, které se ukázaly jako velmi racionální článek správy. Postupem doby byla zjištěna nadbytečnost krajského článku řízení a obecný správní model se ustavil ve variantě obec – okres – země – stát. Obec se zároveň dostala do pozice samosprávného subjektu, který odpovídal za veškerou správu svých vlastních záležitostí.

Díky širokým možnostem mobility lidé velmi zvolna přestávali být „odněkud“. Ještě na počátku 19. století uzavírali manželství a umírali zpravidla ve stejném farním obvodu, v němž se i narodili. Kolem roku 1900 to už platilo podstatně méně. Obyvatelé evropských zemí, české nevyjímaje, se hýbali stále více – nejen za prací. Emigrace, znamenající významnou změnu v mentalitách,[7] se stala celosvětovým fenoménem, migrace usnadňovala změnu sociálního statusu; mohla vést k vzestupu i sestupu. Vazba na místo slábla, zatím však zcela nezanikla. V 19. století nebyla ale domovem už jen obec, ale vlast, stát.

Napoleonské války daly vzniknout nacionalismu, nacionalismus stál u zrodu nových států. Zájem o politiku, účast na politickém životě, aktivizovaný revolucí roku 1848, se týkal stále širšího spektra obyvatelstva. Politické strany se staly samozřejmostí a během století jich přibývalo.

V průběhu první poloviny 19. století zasáhly industrializace a s ní spojená urbanizace do soukromého života lidí – oddělily sféru veřejného a sféru privátního. Postupně se rozpadla široká rodina schopná zabezpečit ty své členy, kteří se ocitli v nesnázích. Rodina, základ státu a komponent občanské společnosti, nabyla na významu; heslo rodina je základ státu napovědělo, že smysl pro rodinu je vedle smyslu pro povinnost nejvznešenější stránkou buržoazní mravnosti.[8] V prostředí středních vrstev se muž stal bytostí sféry veřejné, žena soukromé, podrobené rovněž mužské dominanci. Sféra privátního však umožnila akcentovat – vedle role hospodyně – také roli matky a manželky. Model milující, obětavé, laskavé a všeodpouštějící matky, bytosti, jejímž posláním, ba (jedinou) potřebou, je pečovat, bdít a trpět, vydržel hluboko do 20. století, odrazil se v poezii, próze a dramatu, legislativě i ve výtvarném umění. Druhá polovina století je však i nástupem a rozvinutím ženského emancipačního hnutí, spojeného s požadavkem ženského vzdělání a přístupu na trh práce, je, po éře preciozity a starého režimu, dalším obdobím krize maskulinity.

Na právním základě i fakticky začala být preferována základní vazba prarodiče – rodiče – děti, a pokud některý z těchto článků z nejrůznějších důvodů chyběl, bylo nutné ho nahradit zásahem „vnějších“ sil. Stát se začal hlásit k odpovědnosti za další život osob, které po léta působily v jeho službách, společnost začala svépomocně zabezpečovat lidi bezmocné a zranitelné. Hodnoceno zpětným pohledem, žádný z těchto systémů nenabyl dokonalosti, ovšem v kontextu doby se jednalo nejprve o významné novinky, následně o propracované systémy využívající maximálním způsobem době i sobě vlastní možnosti.

Uvedené změny daly vzniknout novým formám sociability: sdružování odráží prioritu obchodu a politiky, vznik kategorie volného času i snahy o změny v postavení ženy; 19. století naučilo občany seskupovat se a využívat všech zákonných prostředků k prosazení svých zájmů. Tato doba v habsburské střední Evropě znamenala vznik a rozkvět politických stran, přinesla zpolitizování řady otázek velkého formátu i běžného dne, přitom však nezavrhla osobnost ve prospěch stranického programu. Připouštěla utilitární a proměnlivé parlamentní koalice i obstrukce, milovala slovní souboje a verbální násilnosti všeho druhu, znala dokonce facky a rvačky na parlamentní půdě. Jako politický argument byl uznáván vzduchem letící půllitr i skutečný souboj – lhostejno, zda za pomoci střelných nebo sečných zbraní…

Přes tyto změny byla druhá polovina století v habsburské monarchii ovládána jedním nepřehlédnutelným fenoménem: tradicí. Více než půlstoletí seděl na trůně jediný panovník, vědomý si své povinnosti uchovat odkaz předchůdců. Nadevše se cenila zkušenost, atributem samosprávných sborů byla setrvalost: starostové úřadující z vůle voličů dvacet a více let nebyli výjimkou, muži umírající ve veřejné funkci rovněž ne. Poukaz na regulérnost jevu, jenž se děje „od nepaměti“, byl zcela legitimní, navzdory všeobecné víře v pokrok. Tak vznikala, v neměnném prostoru a ubíhajícím čase, podivuhodná směs bezmezné a nekritické víry v pokrok, akceptování všech nových směrů myšlenkových i hmotných a zarytého lpění na obecně praktikované tradici.

Změny, jež vnímal každý myslící člověk, nutily k pohledu zpět: objevily se první velké historické syntézy. Druhá polovina století uběhla také ve znamení zrodu moderního umění – nové proudy se v malířství, sochařství, hudbě, literatuře i v divadle poměrně rychle střídaly: sloh přestal být výrazem epochy. Století završil objev psychoanalýzy a teorie relativity, rozhlasu a kinematografie, vznik odborů a družstev.

Závěr dlouhého 19. století byl drastický: stal je jím čtyřletý válečný konflikt. Pro vojáky bojujících armád byla i tlumená šedomodrá barva kabátů příliš nápadná (jaký rozdíl ve srovnání s dobou malého Korsičana!). Jejich nositelé vzdorovali i podléhali „novotám“: bahnu zákopů, bojovým plynům, tankům a letadlům. Generálové se jen ojediněle vyskytovali v první linii, pro civilní obyvatelstvo se válka stala každodenní realitou, která se nedala obejít ani daleko od fronty. I válka byla koneckonců důsledkem pokroku a tvořivé lidské práce.

Konec ukázky

Table of Contents

POZVÁNÍ DO PŘEDMINULÉHO VĚKU

OBCHODY A NÁKUPY

DOMOV, TEPLO, SVĚTLO

ČISTOTA A ZDRAVÍ

OBLÉKÁNÍ A ODĚVNÍ MÓDA

LIDÉ KOLEM STOLU

RODINA NAŠICH PŘEDKŮ

OD KOLÉBKY K PUBERTĚ

VZDĚLÁNÍ A ŠKOLA

ŽIVOT V ARMÁDĚ

STÁŘÍ A SMRT

OBJEV VOLNÉHO ČASU

SVÁTKY A SLAVNOSTI

ŽIVOT SPOLEČENSKÝ: NÁVŠTĚVY, SALONY, SPOLKY

ČTENÁŘI A ČETBA

CVIČENCI A SPORTSMENI

HLEDÁNÍ KULTURNÍCH DĚJIN