Před úsvitem, po ránu

Eseje o dětech a rodičích

František Koukolík

Recenzent: prof. MUDr. Petr Zvolský, DrSc.(†)

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum, 2017

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Redakce Lenka Ščerbaničová

Grafická úprava Jan Šerých

Obrazový doprovod ze zdrojů autora

a z archivu Nakladatelství Karolinum

Sazba DTP Nakladatelství Karolinum

Vytiskla tiskárna Nakladatelství Karolinum

Vydání druhé, přepracované

© Univerzita Karlova, 2017

© František Koukolík, 2017 (druhé, přepracované vydání)

ISBN 978-80-246-3634-4

ISBN 978-80-246-3639-9 (pdf)

Obsah

1. Předmluva k prvnímu vydání

2. Předmluva k druhému vydání

3. V noci

4. Před úsvitem, po ránu a odpoledne

5. Poznávám

6. Hýbám se

7. Pamatuji si

8. Mluvím a počítám

9. Miluji

10. Inteligence

11. Já

12. My

13. Slovo na závěr

1. Obálka

2. Tiráž

3. Obsah

4. Začátek

1. 7

2. 8

3. 9

4. 10

5. 12

6. 13

7. 14

8. 15

9. 16

10. 17

11. 18

12. 19

13. 20

14. 21

15. 22

16. 23

17. 24

18. 25

19. 26

20. 27

21. 28

22. 29

23. 30

24. 31

25. 32

26. 33

27. 34

28. 35

29. 37

30. 38

31. 39

32. 40

33. 41

34. 42

35. 43

36. 44

37. 45

38. 46

39. 47

40. 48

41. 49

42. 50

43. 51

44. 52

45. 53

46. 54

47. 55

48. 56

49. 57

50. 58

51. 59

52. 60

53. 61

54. 62

55. 63

56. 64

57. 65

58. 66

59. 67

60. 68

61. 69

62. 70

63. 71

64. 72

65. 73

66. 74

67. 75

68. 76

69. 77

70. 78

71. 79

72. 80

73. 81

74. 82

75. 83

76. 84

77. 85

78. 86

79. 87

80. 88

81. 89

82. 90

83. 91

84. 92

85. 93

86. 94

87. 95

88. 96

89. 97

90. 98

91. 99

92. 100

93. 101

94. 102

95. 103

96. 104

97. 105

98. 106

99. 107

100. 108

101. 109

102. 110

103. 111

104. 112

105. 113

106. 114

107. 115

108. 116

109. 117

110. 118

111. 119

112. 120

113. 121

114. 122

115. 123

116. 124

117. 125

118. 126

119. 127

120. 128

121. 129

122. 130

123. 131

124. 132

125. 133

126. 134

127. 135

128. 136

129. 137

130. 138

131. 139

132. 140

133. 141

134. 144

135. 145

136. 146

137. 147

138. 148

139. 149

140. 150

141. 151

142. 152

143. 153

144. 154

145. 155

146. 156

147. 157

148. 158

149. 159

150. 160

151. 161

152. 162

153. 163

154. 164

155. 165

156. 166

157. 167

158. 168

159. 169

160. 170

161. 171

162. 172

163. 173

164. 174

165. 175

166. 177

167. 178

168. 179

169. 180

170. 181

171. 182

172. 183

173. 184

174. 185

175. 186

176. 187

177. 188

178. 189

179. 190

180. 191

181. 192

182. 193

183. 194

184. 195

185. 196

186. 197

187. 198

188. 199

189. 200

190. 201

191. 203

192. 204

193. 205

194. 206

195. 207

196. 208

197. 209

198. 210

199. 211

200. 212

201. 213

202. 214

203. 215

204. 216

205. 217

206. 218

207. 219

208. 220

209. 221

210. 222

211. 223

212. 224

213. 225

214. 226

215. 227

216. 228

217. 229

218. 230

219. 231

220. 232

221. 233

222. 234

223. 235

224. 236

225. 237

226. 239

Předmluva k prvnímu vydání

Knížka popisuje některé nové poznatky o rodičovství a vývoji dětského mozku ve čtyřech vzájemně se prostupujících směrech:

první je hluboké zakořenění duševních funkcí našeho druhu v evoluční minulosti, sahající do hloubky desítek milionů let;

druhý je soubor objevů dokazujících, že děti ještě před narozením a počínaje prvními okamžiky po něm „vědí“, aniž by si to uvědomovaly a byly s to cokoli přímo sdělit, podstatně víc, než si donedávna uměl kdokoli představit;

třetí je soubor nových poznatků o vývoji niterného života vlivem zevního prostředí, zejména pak o vztahu nejmenších dětí a maminek, jemuž se říká vazba;

čtvrtý je skupina objevů dokazujících vzájemný vztah empatie, mentalizace a sebeuvědomování, kořenů lidství.

Smyslem neúplné mozaiky, již se knížka snaží vytvořit, je pokus ukázat, že vývojová minulost, vrozené „vědění“ nejmenších dětí a polidšťující vlivy prostředí tvoří nedílný celek. Jeho narušení děti poškozuje, stává se, že velmi těžce i nezvratně a na celý život. V těchto případech bývají důsledkem slzy, které svět nevidí; může jím být ale i hromadná vražda přičítaná „šílenci“.

Knížka je náročnější, a přesto určena široké veřejnosti. Nenahrazuje učebnice dětské a vývojové psychologie, neurologie nebo psychiatrie. Při jejím psaní jsem myslel na všechny babičky a dědečky, kteří budou mít sílu ji přečíst a sami pochopí, co je dobré právě pro jejich vnoučata.

Mohla by prospět při bakalářském a magisterském studiu všech oborů, které se zabývají dětmi a rodiči, kognitivní vědou a neurovědou.

Kapitola nazvaná Před úsvitem vypráví o jednom z našich vývojově nejstarších předků a zkouší odpovědět na otázku, kterou mi položil čtyřletý chlapec: „Jak se stalo, že já jsem právě já?“

Těžištěm kapitoly Citový život je popis vazby mezi maminkou a malým dítětem. Bezpečná vazba je jeden z největších darů, jaký mohou lidské bytosti dostat. Je zde tedy mnoho o tom, co všechno vazbu poškozuje. Kapitoly o poznávání, paměti, jazyku a řeči spolu s kapitolou pojmenovanou Příběhy s čísly vyprávějí o tom, co všechno nejmenší děti poznávají a co si pamatují, jak se učí mluvit, a také že tak jako máme smyslové systémy, například vidění a slyšení, máme i nově objevený číselný smysl, systém, jenž umí zacházet s čísly.

Poslední kapitola, nazvaná Jak se tvoří člověk, vypráví, jak se rodí niterné soukromí a jak nejmenší děti vrůstají do sociálního světa.

Vědecké prameny k jednotlivým kapitolám jsou shromážděny v závěru knížky. Informace v rámečcích, k nimž je v textu odkazováno písmenem R a příslušným číslem, podobně jako obrázky v příloze doplňují a prohlubují text.

Hranice vědeckého poznání se podobají mořské vlně v pohybu. Překonávají samy sebe a snad se nezastaví. Kromě toho jde o vlnu tak obrovskou a hlubokou, že není v silách žádného člověka, aby ji zachytil jako celek, byť v jediném úzkém úseku pohybu. Proto jsem napsal eseje, nikoli příručku.

František Koukolík

Praha, 2008

Předmluva k druhému vydání

V druhém vydání jsem se snažil zachovat čtyři základní směry poznávání vývoje dětského mozku zachycené ve vydání prvním. Vývoj neurovědeckého poznání je výbušný. Zachytit ho v celé jeho šíři a hloubce je téměř nemožné a snad by i postrádalo smysl. Už ve chvíli, kdy by taková encyklopedie opouštěla tiskárnu, by řada poznatků byla zastaralá.

Nové poznatky jsem se pokusil sloučit se staršími, překonané vyřadit. Všechny kapitoly jsou informačně prohloubené, někdy náročnější. Správné, ale i snazší pochopení se opírá o výsledky popsaných experimentů. Rámečky přinášejí doplňující informace. Do dílčích seznamů užité literatury jsem zařadil jenom vybrané prameny, nejnutnější pro téma každé kapitoly.

Podnět ke knížce mi dala mladá maminka, která 27. 5. 2007 brzy po poledni podala svému plačícímu dítěti v autobusu č. 139 směřujícímu k Thomayerově nemocnici prs. Ještě jsem ani nevystoupil a pláč ustal. Dítěti teď bude deset let. Buďte oba šťastni.

František Koukolík

Praha, květen 2017

1 /

V noci

Může se stát, že budete se svými dětmi nebo vnoučaty sedět o prázdninách u ohníčku. Až dohasne, uvidíte oblohu plnou hvězd. V křoví pískne rejsek, nad hlavou přelétne sova, pak netopýr a od rybníka budou slyšet žáby. Může se stát, že se větší děti zeptají: „Kde se to všechno vzalo? Hvězdy, stromy, zvířata a my?“

Odpovíte jim: „Umíte si představit jeden milimetr? A představte si, že ten jeden milimetr ujdete za jeden rok. Jeden milion milimetrů měří jeden kilometr. Pojďme touhle cestou proti proudu času.

Po dvou kilometrech potkáte naše první přímé vývojové předky. Podobali se opicím. Nevznikli z nich, ale měli s nimi společné vývojové předky. Jako když se oddělí větvička z jiné větve.

Po 230 kilometrech najdete první dinosaury.

Po 350 kilometrech si všimnete prvních obratlovců, kteří žili na souši.

Po 530 kilometrech uvidíte, že živočichové v té době žijící vypadali jinak než ti dnešní.

Čím vzdálenější milník, tím jsou čísla nepřesnější…

Až dorazíte k milníku, na kterém bude napsáno 2100 km, naberete vodu z moře a podíváte se do její kapky mikroskopem. Najdete v ní první podoby života složené z většího počtu buněk.

U milníku, kde stojí nápis 3800 km, budete svědky vzniku života.

Kde a jak vznikl, se zatím přesně neví. Mohlo to být v teplé mělké mořské vodě při pobřeží, ale také v okolí drobných sopek na mořském dně. Zárodky života také mohly na povrch planety přinést meteority – ale to také není jisté. A vznik života se tím neřeší – musel by vzniknout někde jinde, nikoli na Zemi (R1).“

Co je život? / RÁMEČEK 1

„Co je život?“ byla otázka, kterou si v přednášce roku 1944 kromě mnoha předcházejících vědců položil fyzik Erwin Schrödinger, jeden z tvůrců kvantové mechaniky, pravděpodobně nejúspěšnější vědecké teorie všech dob. Byl přesvědčen, že kvantová teorie přispěje k objasnění vzniku života. Jeho přednáška se považuje za zrod molekulární biologie. Předpověděl vlastnosti genetického kódu.

Současná fyzika pohlíží na živou buňku jako na systém, který jednak s neuvěřitelnou přesností zpracovává informace, jednak umí sám sebe okopírovat. Buňku a její součásti chápou kvantoví fyzici jako makroskopický systém – zjednodušeně řečeno „něco velkého“.

Kvantová teorie se zabývá atomy a jejich součástmi – ty považují fyzikové za velmi malé, proto mluví o mikroskopickém systému nebo také o kvantové úrovni poznávání.

Na úrovni atomů a jejich součástí, tedy v mikroskopických systémech, se informace zpracovává podstatně rychleji než v makroskopických systémech. A nejen to. Zpracovává se způsoby, které makroskopický svět nezná a jež vypadají přinejmenším v rozporu se zdravým rozumem, který se vyvinul právě pro zpracovávání velkého, makroskopického světa. Dějí se tu události v makroskopickém světě netušené, například tunelový jev a další. Kdyby se tunelový jev odehrával v makroskopickém světě, viděli byste jablko propadnout pevným dnem misky.

Cokoli, co dokáže samo sebe okopírovat, se označuje jako replikátor. U vzniku života tedy musela být schopnost kopírovat informaci. Mohl by u zrodu života stát replikátor, který by byl zároveň dostatečně malý, takže by vyhovoval kvantové teorii a byl by tedy kvantovým replikátorem?

Kvantový replikátor si lze přestavit jako skupinu atomů, které mají schopnost se přesně okopírovat včetně svých vlastností. Informace se snadno přenáší z jednoho prostředí do jiného. Kvantové replikátory si mohly zabrat velké organické molekuly, které jsou v mezihvězdném prostředí.

Problémem je však složitost neboli komplexita. Kvantové replikátory by přenášely jen malé množství informace. Mohli bychom si ji představit jako řetízek složený pouze z malého počtu nul a jedniček. Řekneme-li však život, řekneme zároveň neuvěřitelná složitost. To jsou v případě i těch nejjednodušších živých organismů fantastické řetězce nul a jedniček.

Fyzikové ale snad již tuší postupné řešení i tohoto problému. Astrofyzik Paul Davies poznamenal: „Jestliže současná biologie zůstane jen u fyzikálně klasických systémů, těch, jimž říkáme makroskopické, vznik života nevyřeší. Je nutné jít do větší hloubky.“

Bayeyr, H. Ch.: Information. The new language of science. Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press 2004.

Davies, P.: The origin of life. Penguin 2003.

Hazen, R. M.: Genesis. The scientific quest for life’s origin. Washington, DC, Joseph Henry Press 2005.

Schrödinger, E.: What is life? The physical aspect of living cell. Cambridge University Press 1948.

A budete ve výkladu pokračovat:

„Všechno co se od těch dob se životem stalo, si v nějaké podobě neseme ve svých tělech. Všechno co se stalo s mozkem zvířat od doby, kdy vznikl, si v nějaké podobě neseme ve svých mozcích.“

Bydlíte-li v Praze nebo jejím okolí, zajděte do Prokopského údolí, do lomu, jenž se jmenuje Kační, nebo na barrandovské skály. Zkuste dětem vyprávět, že země, na které právě stojí, bývala mořským dnem. Také jim řekněte, že nedaleko odtud byla docela pěkná podmořská sopka.

Máte-li bystřejší děti ještě nepokažené televizí nebo počítačovým vražděním, můžete jim otevřít okno do světa, o němž nemají ani ponětí. Zaujme-li je tento pohled, můžete mít radost, asi je bude těšit přemýšlení. Třeba z té cesty nesejdou, ať budou v životě dělat cokoli. Daní mohou být potíže s některými spolužáky a třeba i učiteli – děti se budou ptát na věci, které pan učitel nemusí vědět –, ale na to je třeba dokážete připravit také.

Ryby

Obratlovci se vyvíjejí asi půl miliardy let. Nejstarší dosud objevené ryby pluly v ordovickém moři před 450 miliony let. Nevylíhly se z ničeho, lze předpokládat, že jim něco předcházelo.

Uvažujeme-li o vývoji mozku obratlovců, musíme položit alespoň některé otázky:

- jaké proměny stavby a činnosti zaznamenaly mozky obratlovců za tak dlouhou dobu, neboli co se s mozky dělo během času?

- jak k proměnám došlo, proč k nim došlo a kdy proběhly?

Anatomické proměny mozku obratlovců jsou zkoumány přibližně dvě stě let. Z nepřehledně rozsáhlého souboru poznatků lze vyvodit, že mozky všech obratlovců mají stejnou základní stavbu. Nejlépe je to patrné na mozcích jejich embryí. U lidí se základním součástem mozku říká mozkový kmen (to je prodloužená mícha a Varolův most), mozeček, střední mozek, mezimozek a mozek koncový (obr. 1).

Obr. 1 Základní členění mozku obratlovců, včetně mozku lidského

Telencephalon

koncový mozek

Prosencephalon

koncový mozek

Diencephalon

mezimozek

Mesencephalon

střední mozek

Spinal cord

páteřní mícha

Rhombencephalon

zadní mozek

Metencephalon a mylencephalon jsou součásti zadního mozku

Stejné členění při pohledu na vnitřní plochu levé mozkové hemisféry člověka

1

prodloužená mícha

2

Varolův most

3

střední mozek

4

mezimozek

5

mozeček

6

koncový mozek

Stavba a funkce jednotlivých součástí mozku různých obratlovců se pochopitelně liší. Ptačí mozky se odlišují od mozku savců, ptačí a savčí mozky se odlišují od mozku plazů. Na druhé straně je základní „stavební plán“ těl i mozků všech obratlovců totožný, museli mít tedy společného předka.

V roce 1999 byl nalezen fosilní strunatec Haikouichthys. Měřil asi 2,5 cm, žil v hejnech, podobal se dnešní malé rybce. Pravděpodobně byl už nositelem všech hlavních částí mozku, které mají všichni obratlovci včetně lidí, takže je jedním z možných pra-pra-prapředků našeho druhu (obr. 2).

Obr. 2 Haikouichtys, jeden z možných prarodičů lidského druhu

Ptáci

Relativní velikost mozku měřená například jako poměr objemu celého mozku k prodloužené míše s vývojem obratlovců rostla stejně jako složitost jeho architektury. Ve vztahu k velikosti těla kolísá poměr velikosti mozku obratlovců k velikosti těla přibližně třicetkrát. Jak ptáci, tak savci mají mozky 6–10krát větší, než mají hadi se stejnou velikostí těla.

Někteří havranovití ptáci, například novokaledonské vrány, vyrábějí nástroje, jimiž loví hmyz, podobně jako šimpanzi. Jiní dovedou důmyslně klamat své zlodějské bližní. Předstírají, že ukládají potravu, ve skutečnosti ukládají kaménky a různé smetí. Anebo počkají, až případný zloděj, jenž je sledoval, odletí, a své skladiště potravy přenesou jinam.

Na druhé straně je dobré vědět, že se ve všech vývojových směrech velikost mozku obratlovců značně překrývá, například mezi rybami, obojživelníky a plazy. V průběhu adaptivní radiace neboli šíření, kdy se nějaký druh života přizpůsobuje, proniká druh do neobsazené niky. Nikou se rozumějí nároky populace nějakého druhu v životním prostředí. Druh, který do niky proniká, získává vlastnosti, které mu umožňují v nové nice lepší přizpůsobení.

Vývoj mozku ptáků z mozku plazů stejně jako vývoj savčích mozků, které se rovněž vyvinuly z mozku plazů, charakterizuje jednak větší počet „jader“, tj. nakupenin nervových buněk v jednotlivých základních oddílech mozku, jednak větší počet různých druhů nervových buněk v těchto jádrech. Z toho plyne i větší složitost jejich vzájemného zapojení. Řečeno počítačovým jazykem vyvíjí se větší výpočetní kapacita.

Příkladem může být proslulý Archeopteryx, tvor, který nese znaky jak plazů, tak ptáků. Podařilo se rekonstruovat obsah jeho lebeční dutiny. S ohledem na hmotnost těla, která se pohybovala mezi 300–500 gramy, odpovídá objem jeho mozku spojovacímu článku mezi plazy a ptáky. Nádherná zkamenělina Archeopteryxe je k vidění v berlínském Přírodovědeckém muzeu.

Savci

Savci tvoří pouhou desetinu všech druhů obratlovců. Jejich vývojový úspěch se přičítá několika vlastnostem, například jejich teplokrevnosti snižující míru závislosti na prostředí. Od ostatních obratlovců se savci liší zejména mozkovou kůrou. Je téměř celá šestivrstevná, zatímco např. u plazů jen trojvrstevná. Zásadně se změnilo uspořádání nervových vláken, která do kůry přivádějí smyslové informace. To rovněž podpořilo růst schopnosti rychleji zpracovávat větší množství informací.

Výsledkem rostoucího objemu mozku je rostoucí složitost chování, byť jde o obtížně měřitelnou veličinu. Je totiž poměrně komplikované porovnávat hybnost neboli motoriku u hadů, koček, šimpanzů a lidí, natož vzájemně porovnávat jejich poznávací funkce, nemluvě o tak složitém jevu, jakým je vědomí a sebeuvědomování.

Přesto je většina biologů přesvědčena, že chování primátů je složitější než chování například hlodavců a že to má vztah k relativní velikosti našeho mozku, zvláště té jeho části, které se říká prefrontální, neboť ji tvoří nejpřednější oblasti čelních mozkových laloků.

Někteří badatelé dokazují, že na relativní velikosti téhle části mozku nezáleží, spíše záleží na nejméně jednom typu nervových buněk, které mají pouze lidé, a na složitosti spojení s jinými částmi mozku, charakteristickými rovněž jen pro lidi.

Evoluce jako hustý keř

Budou-li se vás děti ptát na evoluci života, ukažte jim pořádně rozvětvený strom nebo velmi vzrostlý hustý keř. Na konci každé větvičky sedí současné druhy, ale spousta větví ve starších odbočkách vyhynula. To se stalo u 99 % podob života, které kdy na Zemi žily (R2).

Evoluce / RÁMEČEK 2

Darwin 1859

Moderní syntéza 1959

Integrovaný model 2012

Proměnlivost (variace)

Příčina neznámá

Změny v genech

Náhodné mutace

Změny DNA

Mobilní DNA

Dynamický genom

Endosymbióza

Hybridizace

Náhodné mutace

Dědičnost

Vertikální

Vertikální

Vertikální

Horizontální

Výběr

(selekce)

Přírodní

Umělý

Pohlavní

Přírodní

Umělý

Pohlavní

Drift

Přírodní

Umělý

Pohlavní

Drift

Příbuzenstvo

Skupina

Čas

500 milionů let

2 miliardy let

3,7 miliardy let

Biologická evoluce je vědecký fakt, různé evoluční teorie jsou jeho výklad. Darwinova evoluční teorie měla řadu předchůdců. Možnost, že se živočichové vyvíjejí a vystoupili z moře, napadla již antické řecké filosofy.

Tabulka uvádí tři vývojové kroky evolučních teorií: Darwinova teorie (1859), moderní syntéza neboli neodarwinismus (1959) a současný integrovaný model, označovaný také jako neutrální teorie.

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva k prvnímu vydání

Předmluva k druhému vydání

V noci