Čtvrtá revoluce

Jak infosféra mění tvář lidské reality

Luciano Floridi

Z anglického originálu The Fourth Revolution,

vydaného nakladatelstvím Oxford University Press

v roce 2014,

přeložil Čestmír Pelikán.

Doslov Josef Šlerka

Edici Studia nových médií řídí Tomáš Dvořák a Josef Šlerka.

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

Grafická úprava Jan Šerých

Redakce Martin Lukáš

Sazba DTP Nakladatelství Karolinum

První české vydání

© Univerzita Karlova, 2019

© Luciano Floridi, 2014

Translation © Čestmír Pelikán, 2019

Epilogue © Josef Šlerka, 2019

ISBN 978-80-246-4488-2 (epub)

ISBN 978-80-246-4487-5 (kindle)

ISBN 978-80-246-3820-1 (pdf)

ISBN 978-80-246-4488-2 (print)

OBSAH

1. Předmluva

2. Poděkování

3. 1. ČAS: HYPERHISTORIE

4. 2. PROSTOR: INFOSFÉRA

5. 3. IDENTITA: ONLIFE

6. 4. SEBEPOROZUMĚNÍ: ČTVRTÁ REVOLUCE

7. 5. SOUKROMÍ: INFORMAČNÍ TŘENÍ

8. 6. INTELIGENCE: ZAPISOVÁNÍ SVĚTA

9. 7. AGENDA: OBALOVÁNÍ SVĚTA

10. 8. POLITIKA: VZESTUP SYSTÉMŮ S VÍCE ČINITELI

11. 9. ŽIVOTNÍ PROSTŘEDÍ: DIGITÁLNÍ GAMBIT

12. 10. ETIKA: E-NVIRONMENTALISMUS

13. Literatura k dalšímu studiu

14. Bibliografie

15. Seznam vyobrazení

16. Doslov (Josef Šlerka)

1. Obálka

2. Tiráž

3. Obsah

4. Předmluva

1. 1

2. 2

3. 3

4. 4

5. 5

6. 6

7. 7

8. 8

9. 9

10. 10

11. 11

12. 12

13. 13

14. 14

15. 15

16. 16

17. 17

18. 18

19. 19

20. 20

21. 21

22. 22

23. 23

24. 24

25. 25

26. 26

27. 27

28. 28

29. 29

30. 30

31. 31

32. 32

33. 33

34. 34

35. 35

36. 36

37. 37

38. 38

39. 39

40. 40

41. 41

42. 42

43. 43

44. 44

45. 45

46. 46

47. 47

48. 48

49. 49

50. 50

51. 51

52. 52

53. 53

54. 54

55. 55

56. 56

57. 57

58. 58

59. 59

60. 60

61. 61

62. 62

63. 63

64. 64

65. 65

66. 66

67. 67

68. 68

69. 69

70. 70

71. 71

72. 72

73. 73

74. 74

75. 75

76. 76

77. 77

78. 78

79. 79

80. 80

81. 81

82. 82

83. 83

84. 84

85. 85

86. 86

87. 87

88. 88

89. 89

90. 90

91. 91

92. 92

93. 93

94. 94

95. 95

96. 96

97. 97

98. 98

99. 99

100. 100

101. 101

102. 102

103. 103

104. 104

105. 105

106. 106

107. 107

108. 108

109. 109

110. 110

111. 111

112. 112

113. 113

114. 114

115. 115

116. 116

117. 117

118. 118

119. 119

120. 120

121. 121

122. 122

123. 123

124. 124

125. 125

126. 126

127. 127

128. 128

129. 129

130. 130

131. 131

132. 132

133. 133

134. 134

135. 135

136. 136

137. 137

138. 138

139. 139

140. 140

141. 141

142. 142

143. 143

144. 144

145. 145

146. 146

147. 147

148. 148

149. 149

150. 150

151. 151

152. 152

153. 153

154. 154

155. 155

156. 156

157. 157

158. 158

159. 159

160. 160

161. 161

162. 162

163. 163

164. 164

165. 165

166. 166

167. 167

168. 168

169. 169

170. 170

171. 171

172. 172

173. 173

174. 174

175. 175

176. 176

177. 177

178. 178

179. 179

180. 180

181. 181

182. 182

183. 183

184. 184

185. 185

186. 186

187. 187

188. 188

189. 189

190. 190

191. 191

192. 192

193. 193

194. 194

195. 195

196. 196

197. 197

198. 198

199. 199

200. 200

201. 201

202. 202

203. 203

204. 204

205. 205

206. 206

207. 207

208. 208

209. 209

210. 210

211. 211

212. 212

213. 213

214. 214

215. 215

216. 216

217. 217

218. 218

219. 219

220. 220

221. 221

222. 222

223. 223

224. 224

225. 225

226. 226

227. 227

228. 228

229. 229

230. 230

231. 231

232. 232

233. 233

234. 234

235. 235

236. 236

237. 237

238. 238

239. 239

240. 240

241. 241

242. 242

243. 243

244. 244

245. 245

246. 246

247. 247

248. 248

249. 249

250. 250

251. 251

252. 252

253. 253

254. 254

255. 255

256. 256

257. 257

258. 258

259. 259

260. 260

261. 261

262. 262

263. 263

264. 264

265. 265

266. 266

267. 267

268. 268

269. 269

PŘEDMLUVA

Tato kniha pojednává o tom, jak informační a komunikační technologie (dále ICT – Information and Communication Technologies) ovlivňují naše vnímání nás samých, jak se vztahujeme jeden k druhému, jak si uspořádáváme náš svět a jak s ním navzájem reagujeme. Nanotechnologie, internet věcí, Web 2.0, sémantický web, cloud computing, hry využívající snímání pohybu, smartphonové aplikace, tablety a dotykové obrazovky, GPS, rozšířená realita, umělí společníci, bezpilotní drony, samořiditelná auta, nositelné technologie, 3D tiskárny, krádeže identity, online kurzy, sociální média, kybernetická válka… technofilové i technofobové kladou tutéž otázku: co bude následovat? Filozof je zvědavý, co leží za tím vším. Existuje nějaká sjednocující perspektiva, z níž by všechny tyto jevy bylo možné interpretovat jako projevy jediného, makroskopického trendu? Potíže s odpovědí na tuto otázku spočívají částečně i v tom, že jsme stále ještě zvyklí pohlížet na ICT jako na nástroje interakce se světem a s druhými lidmi. Ve skutečnosti se ale staly environmentálními, antropologickými, sociálními a interpretačními silami. Utvářejí a modelují naše intelektuální i fyzické skutečnosti, mění naše sebeporozumění, modifikují způsoby, jak se chováme jeden k druhému i sami k sobě, a rozšiřují možnosti toho, jak interpretujeme svět, a to vše činí přesvědčivě, důkladně a vytrvale.

Takže tato kniha je filozofická, i když není knihou jen pro filozofy. Snaží se identifikovat a vysvětlit některé hlubinné technologické síly, které ovlivňují naše životy, naše přesvědčení a všechno, co nás obklopuje, nejedná se ale o technické či teoretické pojednání. Jak čtenář záhy zjistí při letmém nahlédnutí do obsahu, jsem přesvědčen, že se nacházíme na počátku hluboké kulturní revoluce, z velké části způsobené ICT. Jsem si vědom, že každá generace si o sobě myslí, že je jedinečná, prostě proto, že právě žije, a proto je také jedinečně umístěna, zrcadlově, mezi mrtvými a ještě nenarozenými. Proto souhlasím s tím, že je nutné zachovat věci v jisté perspektivě. Nicméně jednou je to 16. prosince 1773 a vy se nacházíte v Bostonu, jindy je to 14. července 1789 a vy se nacházíte v Paříži. V této knize bych chtěl zdůraznit, že někdy je to nové milénium a vy se ocitáte v infosféře.

Informační revoluce, o které zde mluvím, je velkou příležitostí pro naši budoucnost. Proto je tato kniha také mírně optimistická. Říkám „mírně“, protože je otázkou, zda budeme schopni z našich ICT vytěžit co nejvíce, a přitom se dokážeme vyhnout jejich nejhorším dopadům. Jak můžeme zajistit, abychom jejich výhody využili? Co můžeme udělat, abychom identifikovali, koordinovali a podpořili ty nejlepší technologické transformace? Jaká jsou nebezpečí, implicitně obsažená v transformaci světa v progresivní prostředí, přívětivé vůči ICT? Povedou naše technologie k tomu, že rozšíří naše možnosti a posílí nás, anebo omezí náš fyzický i pojmový prostor a tiše nás přinutí se jim přizpůsobit, protože to bude ten nejlepší, nebo někdy možná jediný způsob, jak zajistit, aby věci fungovaly? Mohou nám ICT pomoci vyřešit naše nejtíživější sociální a environmentální problémy, nebo povedou k jejich prohloubení? To jsou pouze některé z naléhavých otázek, které nám informační technologie předkládají. Doufám, že tato kniha přispěje k širšímu proudu probíhajících snah tyto problémy objasnit a řešit; a že budeme moci produktivněji a účinněji přistoupit k problémům a možnostem ICT, pokud dosáhneme hlubšího a pronikavějšího porozumění jejich dopadu na naše současné i budoucí životy.

Velká šance, kterou ICT nabízejí, jde ruku v ruce s ohromnou intelektuální odpovědností za jejich pochopení a za to, uchopit výhody, jež poskytují, tím správným způsobem. Proto také není tato kniha určena pro odborníky, ale pro každého, kdo má zájem o rozvoj našich technologií a o to, jaký vliv mají na nás samotné a na předvídatelnou budoucnost lidstva. Tato kniha nepředpokládá žádné předběžné znalosti těchto témat, přestože není elementárním textem pro začátečníky. Každý komplexní jev lze konceptuálně zjednodušit, ale existuje určitý práh, za kterým se zjednodušení stává neseriózním a proto zbytečným překrucováním. Pokusil jsem se postupovat co možná nejblíže tomuto prahu, aniž bych jej překročil. Doufám, že čtenář bude mou snahu soudit vlídně.

Jako kniha pro neodborníky může sloužit rovněž jako uvedení do problematiky. Je totiž součástí širšího projektu týkajícího se základů filozofie informace, jenž se snaží naši filozofii modernizovat a učinit ji odpovídající naší době a pochopitelnou i za akademickými zdmi.[1] Vzhledem k bezprecedentním novinkám, které přináší úsvit informační doby, není překvapivé, že mnohé z našich základních filozofických názorů, jež byly během historie a především v industriální éře silně upevněny, bude nutné upravit a doplnit, ne-li zcela nahradit. V akademické sféře, v „think tancích“, výzkumných centrech nebo odděleních pro vědu a výzkum možná ještě nikoli, ale na ulicích a v online prostoru existuje určitě atmosféra zmateného očekávání smíšeného se zájmem; spočívá v uvědomění si vzrušujících, převratných změn v našich názorech na svět, na nás samé, a v našich interakcích se světem a mezi námi samotnými. Tato atmosféra a toto uvědomění nejsou výsledkem výzkumných programů nebo důsledkem úspěšných grantových úkolů. Způsobem mnohem realističtějším a intenzivnějším, ale také zmatenějším a váhavějším dochází k proměnám našich názorů na svět v důsledku našeho každodenního přizpůsobování se realitě v oblasti intelektuální i v oblasti chování, té realitě, která se nám plynule, exponenciálně a nepřetržitě mění před očima a pod nohama. Jak se řítíme do budoucnosti, nacházíme novou rovnováhu díky tomu, že přetváříme nové podmínky, které se ještě neusadily a nedozrály, a zároveň se na ně adaptujeme. Novinky již nejsou důsledkem původního zlomu, který postupně přešel ve stabilní vzorce „víceméně přibližně téhož“. Vezměme si například automobilový či knižní průmysl a stabilitu, k níž nakonec dospěly, po původní periodě rozporů a rychlých přizpůsobení. Zdá se zřejmé, že nová filozofie dějin, jež se pokouší přisoudit naší době smysl konce historie a začátku hyperhistorie (více o tomto pojmu v první kapitole), vítá rozvoj nové filozofie přírody, nové filozofické antropologie, syntetického environmentalismu jako mostu mezi námi a světem, a nové filozofie politiky mezi námi. „Kybernetická kultura“, „posthumanismus“, „singularita“ a jiné podobně módní ideje lze všechny chápat jako pokusy dát smysl naší nové hyperhistorické kritické situaci. Považuji je za příznačné a často sugestivní, ačkoli nepřesvědčivé. „O buraco é mais embaixo“, jak říkají v Brazílii: čím je díra hlubší, tím je problém vážnější. Potřebujeme vyhloubit nějaký seriózní filozofický výkop. Proto pozvání k novému promyšlení přítomnosti a budoucnosti v čím dál více technologizovaném světě znamená totéž co požadavek nové filozofie informace, kterou lze použít na každý aspekt naší hyperhistorické situace. Měli bychom pečlivě sledovat kořeny naší kultury a starat se o ně právě proto, že se plným právem zabýváme jejími listy a květy.

Víme, že informační společnost má své vzdálené kořeny ve vynálezu psaní, tisku a masových médií. Nicméně stala se skutečností teprve nedávno, když nahrávací a přenosové prostředky ICT rozvinuly své reprodukční schopnosti. Hluboká a všezahrnující proměna, kterou přinesly ICT, způsobila obrovský pojmový deficit. Zjevně potřebujeme filozofii, která se bude studovat a bude angažovaná, protože před námi stojí závažné úkoly. Potřebujeme filozofii, abychom lépe uchopili samotnou povahu informace. Potřebujeme filozofii, abychom předvídali a řídili etický dopad ICT na nás a na naše okolí. Potřebujeme filozofii, abychom zlepšili ekonomickou, sociální a politickou dynamiku informací. A potřebujeme filozofii také proto, abychom vyvinuli přiměřený intelektuální rámec, který nám může pomoci sémantizovat (dát jí význam a určit její smysl) naši novou kritickou situaci. Zkrátka, potřebujeme filozofii informace jako filozofii naší doby pro naši dobu.

Nedělám si žádné iluze o gigantickém úkolu, který před námi stojí. V této knize pouze nastíním několik myšlenek k filozofii dějin v duchu filozofie hyperhistorie; k filozofii přírody v duchu filozofie infosféry; k filozofické antropologii v duchu čtvrté revoluce našeho sebeporozumění, jež následuje po kopernikovské, darwinovské a freudovské revoluci; a k filozofii politiky v duchu návrhu systému s mnoha činiteli, jež mohou dostát úkolu jak řešit globální problémy. To vše by mělo vést k expanzi zájmu o etiku a k expanzi péče o všechny druhy životního prostředí, včetně těch umělých, digitálních či syntetických. Tato nová, „e-nvironmentální“ etika by měla být založena na informační etice, platné pro celou infosféru a všechny její komponenty a obyvatele. V následujících kapitolách se těchto myšlenek pouze dotknu a naznačím potřebu etické infrastruktury, jež by s nimi měla být koherentní. Mnohem více práce leží před námi. Pevně doufám, že mnozí další budou mít chuť připojit své síly.

Konečně, čtenář zjistí, že tato kniha obsahuje spoustu terminologie, která je pouhým pokusem s množstvím neologismů, zkratkových slov a technických výrazů. Podobné pokusy přemodelovat náš jazyk mohou vyvolávat nepříjemné pocity, ale nelze se jim vždy vyhnout. Zápas o to najít rovnováhu mezi čtivostí a přesností je pochopitelný a já jsem se rozhodl jej neskrývat. Abych parafrázoval barvitou analogii Friedricha Waismanna (1896–1959), filozofa a člena Vídeňského kroužku, tak jako je dobrý plavec schopen plavat proti proudu, měl by i dobrý filozof být schopen ovládnout ono obtížné umění myslet „proti řeči“, proti běžným lingvistickým návykům.[2] Plně s tím souhlasím, avšak jsem si také vědom toho, že mé úsilí uchopit naprosté intelektuální novinky, s nimiž se střetáváme, zůstává nedostatečné. Výzva postavit se na odpor proudu starých myšlenek je vážná, protože sotva může existovat lepší politika bez lepšího porozumění. Možná budeme muset znovu promyslet a přebudovat náš pojmový slovník a naše způsoby přisuzování významu a určování smyslu světa (naše sémantizační postupy a praktiky), abychom dosáhli lepšího pochopení naší doby a tím také získali větší šanci ji co nejlepším způsobem změnit a úspěšně zvládnout její otevřené problémy. Zároveň to ale neposkytuje žádné oprávnění vzdávat se nároků srozumitelnosti, relevantních důkazů a průkazných argumentů, přijatelných vysvětlení a čestného přiznání nejistoty či neznalosti. Plavat proti proudu neznamená plácat sebou panicky na místě. Naopak, disciplína se stává podstatnější. Potřebujeme zlepšit naši intelektuální situaci, nikoli se vzdát. Takže bych snad měl přijmout jinou metaforu z vodního prostředí,[3] zavedenou svého času Otto Neurathem (1882–1945), také filozofem a členem Vídeňského kroužku: nemáme sice ani vor, ale utopit se v nejasnostech není to pravé řešení.[4] Líné myšlení pouze vyostří naše problémy. Potřebujeme vyvinout racionální úsilí a postavit vor, zatímco ještě plaveme. Doufám, že následující kapitoly poskytnou na jeho stavbu potřebné kmeny.

___________________

1 Projekt filozofie informace jsem rozvinul v knihách Floridi, 2011 a Floridi, 2013.

2 Waismann, 1968, s. 19.

3 Je zřejmé, že pokud jste v té době pobývali ve Vídni a neměli jste rádi „foundationalismus“, byla voda vaším nepřítelem. Karl Popper (1902–1994), velký filozof vědy, narozený ve Vídni, nebyl nikdy členem Vídeňského kroužku, ale byl s ním v častém styku a je pozoruhodné, že používal jinou vodní metaforu pro popis vědy: „Věda nespočívá na pevném podloží. Smělá stavba jejích teorií se vznáší nad bažinou. Je to jako stavba na kůlech. Kůly jsou zasunuty shora do bažiny, nikoli však do nějakého přirozeného nebo ‚daného‘ základu; a přestaneme-li zasouvat kůly hlouběji, není tomu tak proto, že bychom dosáhli pevných základů. Prostě toho necháme, jsme-li spokojeni, že jsou tyto kůly už dost pevné, aby mohly tuto stavbu aspoň po nějakou dobu udržet.“ Karl R. Popper, Logika vědeckého bádání, OIKOYMENH, Praha 1997, s. 102–103. Přeložil Jiří Fiala.

4 „Neexistuje způsob, jak danou čistě protokolární větu vzít za výchozí bod vědy. Žádná tabula rasa neexistuje. Jsme jako námořníci, kteří musí znovu postavit svou loď na otevřeném moři, bez možnosti rozebrat ji v suchém doku a rekonstruovat ji tam pomocí těch nejlepších materiálů. Jen metafyzickým prvkům je dovoleno zmizet beze stopy. Vágní lingvistické konglomeráty vždy zůstanou tím či oním způsobem komponenty lodi.“ Neurath, 1959, s. 201.

PODĚKOVÁNÍ

Při psaní této knihy mi pomohlo tolik lidí, tolika způsoby a při tolika příležitostech, že jsem si jist, že kdybych se je pokusil všechny vyjmenovat, určitě bych někoho důležitého zapomněl uvést, ať už by jejich seznam byl jakkoli dlouhý. Omezím se tedy na poděkování pouze těm, kteří měli největší vliv v posledním stadiu výzkumu a psacího maratonu.

Jsem neskonale vděčný Latě Menonové, redaktorce Oxford University Press (OUP), za to, že mne povzbudila, abych se věnoval tomuto ambicióznímu projektu, za její přispění v několika stadiích práce a za její podporu během let, i když jsem žádal o další prodloužení uzávěrky. Přečetla předposlední verzi rukopisu a učinila jej výrazně čtivějším.

Mnohé rozhovory, jichž se účastnili Anthony Beavers, Terry Bynum, Massimo Durante, Charles Ess, Amos Golan, Mireille Hildebrandtová, Hosuk Lee-Makiyama, Marco Pancini, Ugo Pagallo, Mariarosara Taddeová, Matteo Turilli, Menno van Doorn a Marty J. Wolf, věnované různým částem této knihy, vedly k významným zlepšením. Vínem jsme nešetřili, ale stále jim ještě dlužím několik skleniček. Zejména Massimo Durante, Federico Gobbo, Carson Grubaugh, Ugo Pagallo a Marty J. Wolf přečetli to, co jsem si myslel, že je poslední verzí rukopisu, a co se díky jejich velmi pronikavé a věcné zpětné vazbě změnilo ve verzi předposlední.

Své manželce Anně Christině (Kia) De Ozorio Nobreové vděčím nejen za život plný lásky, ale také za iniciační myšlenku věnovat více pozornosti „čtvrté revoluci“ a za bezbřehou víru ve schopnosti jejího manžela dostát jejím vysokým očekáváním a nárokům. Tak často mě slýchala si stěžovat, jak obtížné je tuto knihu dokončit, až se téměř stydím, že se mi to nakonec podařilo. Málo věcí člověka tak motivuje jako naprostá důvěra ve váš úspěch, jíž se vám dostává od někoho, koho milujete a koho si vážíte. Kia přispěla mnoha zásadními a pronikavými návrhy k poslední verzi rukopisu, který jsem jí předčítal během několika nádherných večerů u našeho krbu.

V roce 2012 jsem měl to potěšení a privilegium vést výzkumnou skupinu Online Initiative, organizovanou Evropskou komisí, zabývající se dopadem ICT na digitální transformace probíhající v evropské společnosti. Nicole Dewandreová, poradkyně generálního ředitele Directorate General for Communications Networks, Content and Technology Evropské komise, celý projekt iniciovala a značně podporovala, a já jsem jí i Robertu Madelinovi hluboce zavázán za tuto skvělou příležitost uplatnit určitou filozofii v reálném světě. Výsledkem činnosti této skupiny byl The Online Manifesto.[5] Bylo pro mne velkou ctí pojmenovat skupinu a manifest podle některých idejí, které představuji v této knize. Být součástí takové skupiny bylo úžasnou intelektuální zkušeností. Díky ní jsem lépe pochopil mnohé stránky informační revoluce, které by mi pravděpodobně bez příspěvků tolika výjimečných kolegů a bez rozhovorů s nimi unikly. Takže mnoho díků mým kolegům „onliferům“, jimiž byli Franco Accordino, Stefana Broadbentová, Nicole Dewandreová, Charles Ess, Jean-Gabriel Ganascia, Mireille Hildebrandtová, Yiannis Laouris, Claire Lobetová, Sarah Oatesová, Ugo Pagallo, Judith Simonová, May Thorsethová a Peter Paul Verbeek.

Finální verze knihy je výsledkem velice plodné spolupráce s členy redakčního týmu OUP, zvláště s Emmou Maovou. Anonymní recenzenti, určení OUP, mne udrželi v přijatelných mezích. Penny Driscollová, má osobní asistentka, se zdatně vypořádala s korekturami rukopisu a učinila jej mnohem čtivějším. Pro finální verzi knihy mi také poskytla velice užitečnou zpětnou vazbu z filozofického hlediska. Musím zde potvrdit to, co jsem napsal již dříve: bez její výjimečné podpory a dokonalých manažerských schopností bych tento projekt dokončit nedokázal.

Nakonec bych rád poděkoval University of Hertfordshire, Brendanu Larvorovi a Jeremymu Ridgmanovi za to, že mi poskytli veškerou podporu nutnou k provádění mých výzkumů v různých stadiích práce během uplynulých několika let; British Arts and Humanities Council a Google za tři akademické granty během let 2010/2011 a 2011/2012, které podpořily některé z mých výzkumů, určených pro tuto knihu; Amosi Golanovi, který mne laskavě pozval a nabídl mi místo mimořádného profesora na Infometrics Institute při Department of Economics of the American University ve Washingtonu; a mému současnému akademickému domovu, jímž je Oxford Internet Institute. Knihu jsem nakonec mohl dopsat díky soustředěnému a systematickému úsilí v klidném období, které jsem měl tu čest prožít na American University v roce 2013.

___________________

5 The Online Manifesto je dostupný online. Konečná verze s komentáři a kapitolami o pozadí celého projektu je publikována in Floridi, 2014.

1. ČAS: HYPERHISTORIE

TŘI VĚKY LIDSKÉHO ROZVOJE

Na Zemi dnes žije více lidí než kdykoli předtím v lidských dějinách. A většina z nás dnes žije déle než kdykoli předtím. Předpokládaná doba života nadále roste (schéma 1; viz též schéma 19) a chudoba klesá (schéma 2), dokonce i když míra globální nerovnosti je stále skandální. Výsledkem je, že největším problémem lidstva spojeným se zdravím se stává invalidita.

Linie představující trendy v grafech na schématech 1 a 2 byly do značné míry narýsovány našimi technologiemi, přinejmenším do té míry, v níž je inteligentně, mírumilovně a trvale rozvíjíme a využíváme.

Někdy zapomínáme, za jak mnoho vděčíme pazourkům a kolům, jiskrám a pluhům, motorům a počítačům. Náš zásadní technologický dluh si připomínáme, když rozdělujeme život lidstva na prehistorii a historii. Za podobný významný práh by bylo třeba uznat i vynález a vývoj ICT (informačních a komunikačních technologií), které způsobily takový rozdíl mezi tím, kým jsme byli, kým jsme a, jak se budu snažit ukázat v této knize, kým bychom se mohli stát. Až když se systémy záznamu událostí, a tedy akumulace a přenosu informací pro budoucí spotřebu staly dostupnými, začaly se zkušenosti získané minulými generacemi vyvíjet exponenciálně, v poněkud lamarckovském smyslu,[6] a lidstvo tak vstoupilo do historie.

Konec ukázky