Diskursivní teorie liberální demokracie

Jürgen Habermas

(uspořádal Josef Velek)

Z německých originálů přeložila Alena Bakešová,

kapitolu Zděšení z autonomie přeložil a doslov

napsal Josef Velek

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Redakce Tereza Šnellerová

Obálka Jan Šerých

První vydání

© Univerzita Karlova, 2018

© Jürgen Habermas

All rights reserved by and controlled through Suhrkamp Verlag Berlin

Translation © Alena Bakešová, Josef Velek (kapitola Zděšení z autonomie), 2018

Afterword © Josef Velek, 2018

ISBN 978-80-246-3826-3 (print)

ISBN 978-80-246-3903-1 (pdf)

ISBN 978-80-246-4226-0 (epub)

ISBN 978-80-246-4225-3 (kindle)

OBSAH

1. KAPITOLA PRVNÍ

2. Krize státu blahobytu a vyčerpání utopických energií

3. KAPITOLA DRUHÁ

4. Suverenita lidu jako procedura

5. KAPITOLA TŘETÍ

6. Státní občanství a národní identita

7. KAPITOLA ČTVRTÁ

8. Jak je možná legitimita na základě legality?

9. KAPITOLA PÁTÁ

10. K ideji právního státu

11. KAPITOLA ŠESTÁ

12. O vnitřní souvislosti právního státu a demokracie

13. KAPITOLA SEDMÁ

14. Demokratický právní stát – paradoxní spojení odporujících si principů?

15. KAPITOLA OSMÁ

16. Má demokracie ještě nějaký epistemický rozměr? Empirický výzkum a normativní teorie

17. KAPITOLA DEVÁTÁ

18. Zděšení z autonomie. Anglické vydání Carla Schmitta

19. KAPITOLA DESÁTÁ

20. Občanská neposlušnost – případ, na němž se testuje demokratický právní stát

21. EDIČNÍ POZNÁMKA

22. DOSLOV

23. O Habermasově diskursivní teorii liberální demokracie ( Josef Velek)

KAPITOLA PRVNÍ

KRIZE STÁTU BLAHOBYTU A VYČERPÁNÍ UTOPICKÝCH ENERGIÍ

I.

Od pozdního 18. století se v západní kultuře vytváří nové vědomí času.[1] Zatímco na křesťanském Západě označovala „nová doba“ budoucí věk, který se rodí teprve posledním soudem, „nový věk“ od nynějška znamená naše vlastní, přítomné období. Přítomnost je vždy chápána jako přechod k novému; žije vědomím urychlení dějinných událostí a očekáváním jiné budoucnosti. Epochální nový počátek, jenž se vyznačuje rozchodem moderního světa se světem křesťanského středověku a starověku, se opakuje takřka s každým přítomným okamžikem, z něhož se rodí nové. Přítomnost konsoliduje rozchod s minulostí jako kontinuální obnovu. Horizont očekávání vztažený k přítomnosti, otevřený do budoucnosti, řídí také náš přístup k tomu, co už minulo. Od konce 18. století jsou dějiny chápány jako proces, jenž zasahuje celý svět a je zdrojem problémů. Čas je v něm nedostatkovým zdrojem pro budoucí překonávání problémů, které nám zanechává minulost. Minulé vzory, podle nichž by se mohla přítomnost bez váhání orientovat, vybledly. Moderna si již nemůže vypůjčovat svá orientující měřítka z příkladů jiných epoch. Je odkázána výlučně sama na sebe – svou normativitu musí čerpat ze sebe samé. Autentická přítomnost je od nynějška místem, kde se kříží pokračování tradice s inovací.

Změněná struktura „ducha doby“ je vysvětlována na základě znehodnocení příkladné minulosti a tlaku dosáhnout vlastních, normativně obsažných zásad, které by odpovídaly moderním zkušenostem a formám života. Duch doby se stává médiem, v němž se napříště pohybují politické myšlení i politická konfrontace. Duch doby je podněcován dvěma protikladnými, avšak vzájemně na sebe odkázanými a navzájem se prostupujícími myšlenkovými hnutími: rozněcuje se kolizí dějinného a utopického myšlení.[2] Tyto dva způsoby myšlení se na první pohled vylučují. Zkušeností nasycené historické myšlení je, zdá se, povoláno k tomu, aby kritizovalo utopické projekty; funkcí utopického myšlení, ve které se vkládají přílišné naděje, je, zdá se, odkrývat alternativy jednání a prostory možností, které přesahují dějinné kontinuity. Ve skutečnosti však moderní vědomí doby otevřelo horizont, v němž utopické myšlení splývá s myšlením dějinným. Tento vstup utopických energií do dějinného vědomí v každém případě vyznačuje ducha doby, jenž formuje politickou veřejnost moderních národů od dnů Francouzské revoluce. Politické myšlení infikované aktuálností ducha doby, které chce čelit tlaku problémů přítomnosti, je přímo nabité utopickými energiemi – současně však má být toto nadměrné očekávání kontrolováno konzervativní protiváhou dějinných zkušeností.

Od raného 19. století se „utopie“ stává politickým bojovým heslem, které používá každý proti každému. První výtka je vedena proti abstraktnímu osvícenskému myšlení a jeho liberálním dědicům, potom samozřejmě proti socialistům a komunistům, ale také proti konzervativním ultras – proti těm prvním proto, že vzývají abstraktní budoucnost, proti druhým proto, že vzývají abstraktní minulost. Protože jsou všichni infikováni utopickým myšlením, nikdo nechce být utopistou.[3] Morova Utopie, Campanellův Sluneční stát, Baconova Nová Atlantida – tyto ostrovní utopie vzniklé v renesanci mohly být ještě nazývány „romány o státu“, neboť jejich autoři nenechávali nikoho na pochybách, že jde o fiktivní vyprávění. Rajské představy zpětně přeložili do dějinných prostorů a pozemských protisvětů, eschatologická očekávání převedli zpět v možnosti profánního života. Klasické utopie o lepším a bezpečnějším životě se prezentovaly, jak poznamenává Fourier, jako „sen o dobru – bez prostředků k jeho naplnění, bez metody“. I přes svůj kritický vztah k přítomnosti ještě s dějinami nekomunikovaly. Mění se to teprve tehdy, když Mercier, Rousseauův stoupenec, ve svém utopickém románu o Paříži roku 2440 promítá onen ostrov štěstí z prostorově vzdálených regionů do vzdálené budoucnosti – a tím zobrazuje eschatologická očekávání spjatá s budoucím znovuvytvořením ráje na nitrosvětské ose historického pokroku.[4] Jakmile se však utopie a dějiny tímto způsobem setkávají, mění se klasická podoba utopie, román o státu se zbavuje románových rysů. Ten, kdo je nejvnímavější k utopickým energiím ducha doby, bude od nynějška o to energičtěji usilovat o to, aby utopické myšlení splynulo s myšlením dějinným. Robert Owen a Saint-Simon, Fourier a Proudhon utopismus urputně odmítají; Marx s Engelsem je zase obviňují, že jsou „utopickými socialisty“. Teprve v našem století očistili Ernst Bloch a Karl Mannheim výraz „utopie“ od pachuti utopismu a rehabilitovali jej jako nepodezřelý prostředek pro rozvrh alternativních životních možností, které mají být založeny v dějinném procesu samém. Utopická perspektiva je vepsána do politicky účinného dějinného vědomí jako takového.

Takto se to v každém případě jevilo – až do včerejška. Dnes to vypadá tak, jako kdyby byly utopické energie vyčerpány, jako kdyby se stáhly z dějinného myšlení. Horizont budoucnosti se smrskl a zásadně změnil ducha doby i politiku. Budoucnost se jeví negativně; na přelomu 21. století se rýsuje hrůzné panoráma celosvětového ohrožení obecných životních zájmů: spirála závodů ve zbrojení, nekontrolované šíření jaderných zbraní, strukturální zbídačování rozvojových zemí, nezaměstnanost a rostoucí sociální nerovnosti v rozvinutých zemích, problémy zatížení životního prostředí, vyspělé technologie operující na pomezí katastrof, to vše jsou hesla, která prostřednictvím masmédií pronikla do veřejného povědomí. Odpovědi intelektuálů zrcadlí stejnou bezradnost jako odpovědi politiků. Není to v žádném případě jen smysl pro realitu, když na místo pokusů zorientovat se ve věcech budoucích stále více nastupuje silně akceptovaná bezradnost. Situace může být objektivně nepřehledná. Nepřehlednost je však také funkcí připravenosti k jednání, na niž si společnost troufá. Jde o důvěru západní kultury v sebe samu.

II.

Pro vyčerpání utopických energií ovšem existují dobré důvody. Klasické utopie líčily podmínky lidsky důstojného života, společensky organizovaného štěstí; sociální utopie, které splynuly s dějinným myšlením a které od 19. století zasahují do politických střetů, vzbuzují realističtější očekávání. Vědu, techniku a plánování prezentují jako slibné a neomylné nástroje rozumné kontroly přírody a společnosti. Právě tímto očekáváním mezitím masivně otřáslo to, co se stalo evidentním. Jaderná energie, zbrojní technologie a pronikání do kosmu, genový výzkum a biotechnické zasahování do lidského chování, zpracovávání informací, sběr dat a nové komunikační prostředky, to vše jsou samy o sobě techniky se spornými následky. A čím komplexnější jsou systémy vyžadující řízení, tím větší je pravděpodobnost dysfunkčních vedlejších účinků. Denně zažíváme, že se výrobní síly proměňují v síly destruktivní, kapacity plánování v rušivé potenciály. Proto nepřekvapuje, že se dnes stávají vlivnými především ony teorie, které chtějí ukázat, že tytéž síly stupňování moci, z nichž kdysi moderna čerpala své sebevědomí a svá utopická očekávání, ve skutečnosti umožnily, aby se autonomie změnila v závislost, emancipace v podmanění, racionalita v nerozum. Derrida vyvozuje z Heideggerovy kritiky novověké subjektivity závěr, že bychom jednotvárné unavující všednosti západního logocentrismu mohli uniknout jen bezcílnou provokací. Místo snahy ovládnout podstatné nahodilosti ve světě bychom se měli spíše oddat tajemně zakódovaným nahodilostem odkrývání světa. Foucault radikalizuje Horkheimerovu a Adornovu kritiku instrumentálního rozumu v teorii věčného návratu moci. Jeho poselství o stále stejném cyklu moci stále nových formací diskursu musí zadusit poslední jiskru utopie a důvěry západní kultury v sebe samu.

Na intelektuální scéně se šíří podezření, že vyčerpání utopických energií ohlašuje nejen jednu z přechodných kulturně pesimistických nálad, ale že sahá hlouběji. Mohlo by ohlašovat změnu moderního vědomí doby jako takového. Možná se znovu rozpouští onen amalgám dějinného a utopického myšlení; možná se mění struktura ducha doby a skupenství politiky. Možná se dějinné vědomí vybíjí a ztrácí své utopické energie: tak jako se na konci 18. století naděje na dosažení ráje přestěhovaly spolu se zčasověním utopií do vezdejšího světa, tak by dnes, po dvou stech letech, ztratila utopická očekávání svůj sekulární charakter a znovu by získala náboženskou podobu.

Tuto tezi o příchodu postmoderny považuji za neodůvodněnou. Tím, co se mění, není struktura ducha doby, není to způsob sporu o budoucí životní možnosti; tím, co se stáhlo z dějinného vědomí, vůbec nejsou utopické energie. Ke konci dospěla spíše určitá utopie, která v minulosti vykrystalizovala kolem potenciálu společnosti práce.

Klasikové teorie společnosti od Marxe po Maxe Webera byli zajedno v tom, že struktura buržoazní společnosti je určována abstraktní prací, typem výdělečné činnosti řízené trhem, která je kapitalisticky zhodnocována a podnikově organizována. Protože forma této abstraktní práce rozvinula sílu, která je natolik formující, že prostupuje do všech oblastí, mohla se na výrobní sféru zaměřit také utopická očekávání, tj. zaměřit se na emancipaci práce od cizího určení. Utopie raných socialistů se soustředila v představě falanstéry – organizace společně pracujících svobodných a sobě rovných výrobců. Komunální forma života volně sdružených dělníků měla vyplynout přímo ze správně nastavené výroby. Myšlenka samosprávy pracujících inspirovala ještě i protestní hnutí pozdních šedesátých let.[5] Přes veškerou kritiku raného socialismu sledoval tutéž utopii společnosti práce i Marx v první části Německé ideologie: „Nyní to tedy dospělo tak daleko, že si individua musí osvojit totalitu výrobních sil, která tu je, nejen proto, aby dospěla k činnému sebeuplatnění. […] Samo osvojování těchto sil není nic víc než rozvíjení individuálních schopností odpovídajících nástrojům hmotné výroby. Osvojení totality výrobních nástrojů je už proto rozvíjením totality schopností v individuích samých. […] Teprve na tomto stupni splývá činné sebeuplatnění s materiálním životem, což odpovídá rozvoji individuí v celistvá individua a odvržení veškeré primitivnosti.“[6]

Utopie společnosti práce dnes ztrácí na přesvědčivosti – a to nejen proto, že výrobní síly ztratily svou nevinnost, nebo proto, že odstranění soukromého vlastnictví výrobních prostředků zjevně neústí per se v samosprávu pracujících. Utopie především ztratila svůj vztažný bod v realitě: sílu abstraktní práce, která utváří strukturu společnosti a společnost formuje. Claus Offe nashromáždil přesvědčivé „opěrné body pro objektivně ustupující determinační sílu skutkových podstat práce, výroby a zisku pro uspořádání společnosti a pro vývoj společnosti jako celku“.[7]

Kdo otevře jeden z ojedinělých spisů, které se dnes ještě odvažují již svým titulem odkazovat na utopii – mám na mysli Gorzovy Cesty do ráje –, ten tuto diagnózu potvrdí. André Gorz zakládá svůj návrh, aby se práce a příjem oddělily cestou garantovaného minimálního příjmu, na opuštění onoho Marxova očekávání, podle něhož se může sebeuplatnění ještě krýt s materiálním životem.

Proč by však měla mít mizející přesvědčivost utopie společnosti práce význam pro širší veřejnost a proč by měla napomáhat k vysvětlení obecného vyčerpání utopických impulsů? Tato utopie předně nepřitahovala pouze intelektuály. Inspirovala evropské dělnické hnutí a v našem století zanechala své stopy ve třech velmi rozdílných, ale světodějně působících programových směrech. V reakci na důsledky první světové války a světové hospodářské krize se prosadily odpovídající politické proudy: sovětský komunismus v Rusku, autoritářský korporativismus ve fašistické Itálii, v nacistickém Německu a ve falangistickém Španělsku a sociálnědemokratický reformismus v masových demokraciích Západu. Pouze tento projekt sociálního státu si osvojil dědictví buržoazních emancipačních hnutí, demokratického ústavního státu. Ačkoli vzešel ze sociálnědemokratické tradice, neřídí se jím v žádném případě pouze sociálnědemokraticky vedené vlády. Po druhé světové válce získaly v západních zemích všechny vládnoucí strany své většiny více či méně výrazně ve znamení stanovení cílů sociálního státu. Od poloviny sedmdesátých let však stále zřetelněji vstupují do povědomí hranice sociálněstátního projektu – aniž by se dosud dala rozpoznat nějaká jasná alternativa. Chtěl bych proto upřesnit svou tezi tím, že „nová nepřehlednost“ patří k situaci, v níž programatika sociálního státu, jež ještě stále čerpá z utopie společnosti práce, ztrácí schopnost odhalovat budoucí možnosti kolektivně lepšího a méně ohroženého života.

III.

Utopické jádro, osvobození od heteronomní práce, však získalo v projektu sociálního státu jinou podobu. Emancipované, lidsky důstojné životní poměry už nemají být přímým výsledkem revolucionizace pracovních poměrů, tedy přetvoření heteronomní práce v sebeuplatnění. Reformované zaměstnanecké poměry si však ponechávají ústřední hodnotu i v tomto projektu.[8] Zůstávají vztažným bodem nejen pro opatření týkající se humanizace práce, která je i nadále heteronomní, nýbrž především pro kompenzační výkony, které mají zmírňovat hlavní rizika námezdní práce (nehodu, nemoc, ztrátu pracovního místa, nezaopatřené stáří). Důsledkem je, že všichni práceschopní musejí být začleněni do takto uhlazeného a odpruženého systému zaměstnanosti – cílem je tedy plná zaměstnanost. Vyrovnání funguje pouze tehdy, stane-li se role námezdní síly na plný úvazek normou. Za zátěže, které jsou ještě stále spojeny s vypolstrovaným statusem závislé výdělečné práce, je občan byrokracií státu blahobytu odškodňován ve své roli klienta právními nároky a ve své roli konzumenta masových statků kupní silou. Pákou k usmíření třídního antagonismu tedy zůstává neutralizace konfliktní látky, jejíž základ spočívá ve statusu námezdního dělníka.

Tohoto cíle má být dosaženo cestou zákonodárství sociálního státu a kolektivních vyjednávání nezávislých tarifních stran. Sociálněstátní politiky odvozují svou legitimitu z obecných voleb a svou společenskou základnu nacházejí v nezávislých odborech a v dělnických stranách. O úspěchu projektu ovšem rozhoduje až moc intervencionistického státního aparátu a jeho schopnost jednat. Státní aparát má zasahovat do hospodářského systému s cílem pečovat o kapitalistický růst, zahlazovat krize, současně zajišťovat mezinárodní konkurenceschopnost podniků a pracovní místa tak, aby vznikaly přírůstky, z nichž lze přerozdělovat, a přitom neodrazovat soukromé investory. To osvětluje metodická stránka: sociálněstátního kompromisu a usmíření třídního antagonismu má být dosaženo tím, že se demokraticky legitimizovaná státní moc zasazuje o hájení a krocení takřka přírodního kapitalistického procesu růstu. Substanciální stránka projektu je živa ze zbytků utopie společnosti práce: tím, že je status pracujících normalizován státoobčanskými a sociálními právy na participaci, dostává masa obyvatelstva šanci žít ve svobodě, sociální spravedlnosti a rostoucím blahobytu. Přičemž se předpokládá, že mírová koexistence demokracie a kapitalismu může být zajištěna pomocí státních intervencí.

V rozvinutých průmyslových společnostech Západu mohla být tato pochybná podmínka vcelku splněna, přinejmenším v příznivých konstelacích poválečného období a v období rekonstrukce. Nechci se tu však zabývat konstelací, která už není stejná jako v sedmdesátých letech, ani žádnými okolnostmi, nýbrž vnitřními obtížemi, které pro sociální stát vyplývají z jeho vlastních úspěchů.[9] V tomto ohledu se stále znovu vynořují dvě otázky. Disponuje intervencionistický stát dostatečnou mocí a může pracovat dostatečně efektivně, aby zkrotil kapitalistický hospodářský systém ve smyslu své programatiky? A je nasazení politické moci správnou metodou k dosažení substanciálního cíle, jímž je podpora a zajištění lidsky důstojných, emancipovaných forem života? Jde tedy za prvé o otázku hranic možného smíření kapitalismu a demokracie a za druhé o otázku možností vytvořit nové formy života právně-byrokratickými prostředky.

Ad 1. Rámec národního státu se od počátku prokazoval jako příliš úzký, než aby mohl navenek v dostatečné míře zajistit keynesiánské hospodářské politiky proti imperativům světového trhu a investiční politice celosvětově operujících podniků. Patrnější však jsou hranice intervenční moci a intervenční schopnosti uvnitř státu. Sociální stát zde naráží – čím úspěšněji prosazuje své programy, tím zřetelněji – na odpor soukromých investorů. Zhoršující se rentabilita podniků, mizející ochota investovat a klesající míra růstu má přirozeně mnoho příčin. Avšak výsledkem politik sociálního státu nezůstávají nedotčeny ani podmínky zhodnocování kapitálu, a to ani fakticky, ani – a tím spíše ne – pokud jde o subjektivní očekávání podniků. Rostoucí mzdové náklady a vedlejší mzdové náklady navíc posilují sklon k racionalizačním investicím, které – ve znamení druhé průmyslové revoluce – natolik zvyšují produktivitu práce a natolik snižují celospolečensky nutnou pracovní dobu, že i přes dlouhodobý trend zkracování pracovní doby je propouštěno čím dál více pracovních sil. Ať už je tomu jakkoli – v situaci, kdy lze i ve vnímání veřejnosti sugestivním způsobem spojit chybějící ochotu investovat a hospodářskou stagnaci, rostoucí nezaměstnanost a krizi veřejných rozpočtů s náklady státu blahobytu, pociťujeme strukturální omezení, za nichž byl nalezen a udržován sociálněstátní kompromis. Protože sociální stát nesmí zasahovat do způsobu fungování hospodářského systému, nemá možnost ovlivňovat soukromou investiční činnost jinak než zásahy, které jsou v souladu se systémem. Neměl by k tomu vůbec ani moc, protože přerozdělování příjmů je v podstatě omezeno na horizontální přeskupování uvnitř skupiny závislých zaměstnanců a nijak se netýká třídně specifických vlastnických struktur, zejména rozdělování vlastnictví výrobních prostředků. Úspěšný sociální stát právě tím sklouzává do situace, v níž si nutně uvědomujeme fakt, že stát není autonomním „zdrojem blahobytu“ a že nemůže zaručit jistotu pracovního místa jako občanské právo (C. Offe).

V takovéto situaci sociálnímu státu současně hrozí riziko, že se mu vymkne jeho společenská základna. Vrstvy voličů, které měly z rozvoje sociálního státu bezprostředně velký užitek a byly na vzestupu, si mohou v krizových časech osvojit mentalitu hájení svého vlastnického stavu a mohou se spojit se starým středním stavem, s „produktivisticky“ uvažujícími vrstvami v defenzivní blok proti neprivilegovaným nebo vyloučeným skupinám. Tímto převrstvením voličské základny jsou v prvé řadě ohroženy strany, které se, jako demokraté v USA, anglická Labour Party či německá sociální demokracie, mohly po desetiletí spoléhat na pevnou sociálněstátní klientelu. Změněná situace na trhu práce vystavuje tlaku i odborové organizace; slábne jejich výhružný potenciál, ztrácejí členy a příspěvky a cítí se tlačeni k svazové politice přizpůsobené krátkodobým zájmům těch, kteří zatím ještě mají práci.

Ad 2. I kdyby sociální stát mohl za příznivějších rámcových podmínek zbrzdit vedlejší účinky svého úspěchu, které ohrožují podmínky jeho vlastního fungování, nebo jim zcela zabránit, zůstával by nevyřešen jeden další problém. Obhájci sociálněstátního projektu vždy hleděli jen jedním směrem. V popředí byl úkol disciplinovat ničím nevázanou ekonomickou moc a zabránit tomu, aby ničivé důsledky krizového ekonomického růstu dopadaly na žitý svět závisle pracujících. Parlamentně dosažená vládní moc se jevila jako zdroj, který je stejně nevinný jako nevyhnutelný; z něj musel intervencionistický stát čerpat sílu a akceschopnost vůči systémové svéhlavosti ekonomie. To, že aktivní stát zasáhl nejen do hospodářského koloběhu, ale i do životního běhu svých občanů, pokládali reformátoři za zcela neproblematické – vždyť cílem sociálněstátních programů byla reforma životních podmínek zaměstnaných. Touto cestou bylo skutečně dosaženo vyšší míry sociální spravedlnosti.

Avšak právě ti, kteří uznávají tuto historickou vymoženost sociálního státu a nesnižují se k laciné kritice jeho slabin, si už mezitím uvědomili onen nezdar, který nelze připsat té či oné překážce, nelze ho připsat polovičatému uskutečnění projektu, nýbrž přímo specifické jednostrannosti tohoto projektu. Nebyla tu žádná skepse vůči médiu moci – snad nevyhnutelnému, ale pouze zdánlivě nevinnému. Sociálněstátní programy z něj čerpají, jak jen mohou, aby dosáhly platnosti zákona a mohly být financovány z veřejných rozpočtů – a aby mohly být implementovány do žitého světa těch, kdo z toho mají prospěch. Tak se nad každodenností potenciálních i skutečných klientů rozprostírá stále hustší síť právních norem, státních a parastátních byrokracií.

Rozšířené diskuse o „zprávnění“ (Verrechtlichung) a byrokratizaci obecně a o kontraproduktivních účincích státní sociální politiky konkrétně a o profesionalizaci a zvědečtění sociálních služeb obrátily pozornost na stavy věcí, které ozřejmují jedno: právně-administrativní prostředky prosazování sociálněstátních programů nepředstavují nějaký pasivní, takřka ničím nespecifikovaný prostředek. Spíše je s nimi spojena praxe izolování stavů věcí, normalizace a dohlížení, jejichž zvěcňující a subjektivizující násilí Foucault sledoval až do nejjemnějších kapilárních rozvětvení každodenní komunikace. Deformace reglementovaného, rozčleněného, kontrolovaného a opatrovaného žitého světa jsou jistě jemnější než hmatatelné formy materiálního vykořisťování a zbídačování; avšak sociální konflikty, internalizované a přesouvané na psychično a tělesno, nejsou proto o nic méně destruktivní. Zkrátka sociálněstátní projekt jako takový v sobě nese rozpor mezi cílem a metodou. Jeho cílem je podpora egalitárně strukturovaných forem života, které by zároveň měly uvolňovat prostor pro individuální sebeuskutečnění a spontaneitu. Tohoto cíle však zjevně není možné dosáhnout přímou cestou právně-administrativního prosazení politických programů. S tím, jak se vytváří formy života, je přetěžováno médium moci.

IV.

Překážky, které klade sám sobě do cesty úspěšný sociální stát, jsem probral na pozadí dvou problémů. Tím nechci říci, že vývoj sociálního státu byl špatnou specializací. Naopak: sociálněstátní instituce znamenají, ne v menší míře než zřízení demokratického ústavního státu, vývojový posun politického systému, jenž nemá ve společnostech našeho typu žádnou rozeznatelnou alternativu – ani vzhledem k funkcím, které sociální stát plní, ani vzhledem k normativně ospravedlněným požadavkům, které naplňuje. Především ty země, které z hlediska vývoje sociálního státu dosud ještě zaostávají, nemají žádný zřejmý důvod, aby se od této cesty odchýlily. Je to právě tato absence alternativ, snad dokonce ireverzibilita těchto kompromisních struktur, o něž se stále ještě bojuje, jež nás dnes staví před dilema spočívající v tom, že rozvinutý kapitalismus nemůže žít bez sociálního státu, ale nemůže ho ani dále rozvíjet. Více či méně bezradné reakce na toto dilema ukazují, že je vyčerpán podněcující politický potenciál utopie společnosti práce.

Konec ukázky

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

Krize státu blahobytu a vyčerpání utopických energií