Mocenská posedlost

František Koukolík

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Redakce Lenka Ščerbaničová

Obálka Jan Šerých

Vydání druhé, přepracované

© Univerzita Karlova, 2018

© František Koukolík, 2018

ISBN 978-80-246-3916-1 (print)

ISBN 978-80-246-3939-0 (pdf)

ISBN 978-80-246-3941-3 (epub)

ISBN 978-80-246-3940-6 (kindle)

Jaroslavu Jirsovi,

člověku myslícímu a autonomnímu,

jednomu z nejstatečnějších lidí, které jsem poznal,

v úctě a s vyjádřením hluboké vděčnosti

OBSAH

1. PŘEDMLUVA K PRVNÍMU VYDÁNÍ (2009)

2. PŘEDMLUVA K DRUHÉMU VYDÁNÍ (2018)

3. 1 / MORÁLNÍ ROZHODOVÁNÍ

4. 1.1 PRVENSTVÍ, NIKOLI DIKTATURA EMOCÍ

5. 1.2 SMYSLEM MORÁLNÍHO UVAŽOVÁNÍ JE SOCIÁLNÍ AKTIVITA

6. 1.3 MORÁLKA TVOŘÍ VZTAHY

7. 2 / MOC

8. 3 / TEMNÁ TROJICE

9. 3.1 PSYCHOPATIE

10. 3.2 MACHIAVELLISMUS

11. 3.3 NARCISMUS

12. 3.4 TEMNÁ TROJICE

13. 4 / MOCENSKÁ POSEDLOST

14. 5 / DEBILIZACE

15. 5.1 ABSURDITA

16. 5.2 ANTIVĚDA

17. 5.3 BYROKRACIE

18. 5.4 IRACIONALITA

19. 5.5 KORUPCE

20. 5.6 MOCENSKÉ ASPEKTY NÁBOŽENSTVÍ

21. 5.7 NÁSILNÉ CHOVÁNÍ A PORNOGRAFIE VE VEŘEJNÉM PROSTORU

22. 5.8 PROPAGANDA

23. 5.9 STRES

24. 5.10 VZTAH RODIČŮ A DĚTÍ

25. 5.11 VZDĚLÁVÁNÍ

26. 5.12 ZÁVISLOSTI

27. 6 / RIZIKA

28. 6.1 LIDÉ NA ZEMI V R. 2016

29. 6.2 BÍDA

30. 6.3 HLAD

31. 6.4 ŽIVOTNÍ PROSTŘEDÍ

32. 6.5 VÁLKY A ZBROJENÍ

33. 7 / A CO MY, ČEŠI?

34. PŘÍLOHY

35. 1 / ÚČASTNÍCI BILDERBERGSKÉ KONFERENCE 2017

36. 2 / PŘEHLED POZNÁVACÍCH PŘEDPOJATOSTÍ

37. 3 / PŘEHLED NEFORMÁLNÍCH LOGICKÝCH KLAMŮ

38. 4 / PŘEHLED PROPAGANDISTICKÝCH NÁSTROJŮ

39. 5 / ODHAD UŽÍVÁNÍ DROG V EU 2016 A 2017

40. 6 / TVRZENÍ (T) A SKUTEČNOSTI (S) PŘI STUDIU NÁBOŽENSTVÍ

41. 7 / KATEGORIE NADPŘIROZENÝCH OBJEKTŮ

42. 8 / MĚŘÍTKA UŽÍVANÁ OSN PŘI ZJIŠŤOVÁNÍ STAVU LIDSKÉ POPULACE

PŘEDMLUVA K PRVNÍMU VYDÁNÍ (2009)

„Jak je to možné?“ je pravděpodobně jedna z nejčastějších otázek, které slýchám od lidí zajímajících se jen trochu o dění ve společnosti. Například: proč má u nás tak velký počet lidí pocit sociálního marasmu, rozpadu lepších stránek lidských vztahů, nevymahatelnosti práva a zcela formální, mechanické demokracie? Proč je zde taková míra korupce? Proč se propadá kulturní úroveň veřejného prostoru? Proč se jako mocenský nástroj prosadila „vznešená lež“ Leo Strausse, filosofa neokonzervativců, buď perverze, nebo domyšlení jedné z Platonových úvah? Proč jsou média služebníky moci, která produkuje absurdní úvahy, jejichž důsledky jsou katastrofální, a/nebo si plete skutečnost s permanentním představením natolik, že je za skutečnost vydává? Proč se tak drasticky prohlubují sociální rozdíly jak u nás, tak uvnitř dalších států i mezi nimi? Proč jsme opět členy vojenského paktu a tedy možným cílem jaderného úderu, zatímco sousední Rakousko není? Proč pokračuje systematické poškozování životního prostředí a vyčerpávání neobnovitelných zdrojů, takže si lidský druh pod sebou řeže větev, na které sedí? Proč má miliarda lidí hlad a jejich počet roste? Proč došlo k finanční a ekonomické krizi s dopadem na celý svět? Proč roste míra zbrojení a riziko nukleární války?

Knížka, která navazuje na předcházející díla, Vzpouru deprivantů (1996) a Základy stupidologie (2002), napsaná společně s Janou Drtilovou, i na autorovu práci Sociální mozek (2006), se pokouší o jednu z odpovědí. Přestože je určena široké veřejnosti, o snadné čtení nejde. Rozsah tématu a textu vyžadoval úspornost. Mnoho informací potřebných k hlubšímu pochopení je obsaženo v poznámkách a v odkazech na užitou literaturu.

Mocenskou posedlost jsem se pokoušel psát bez hněvu a zaujetí. Čtěte ji, prosím, stejným způsobem. Je pravděpodobné, že si nebudete chtít připustit skutečnosti, s nimiž se tam potkáte. To je běžné, jde-li o něco ohrožujícího.

V mé denní praxi se stává, že člověk, jenž nemá větší obtíže než kašel s trochou krve v hlenu, se přijde zeptat na výsledek vyšetření své plicní tkáně. Na dotaz, zda ho skutečně chce znát, přisvědčí. Sdělím mu, že má malobuněčný karcinom a pokusím se vysvětlit, o co jde. Poté se zeptá, jak dlouho bude žít. Na nový dotaz, zda to opravdu chce vědět, znovu odpoví, že chce. Řeknu proto, že přibližně 90 % těchto nemocných zemře během jednoho až dvou let. Odpověď zní, že to není možné: „Mně přece nic není, musíte se mýlit.“

Dva další roky ověří v tomto běžném denním lékařském případě mou předpověď. Nemám ji ze sebe, mám ji z poznání, k němuž dospěly specializované lidské skupiny, od nichž jsem se ji naučil.

Skutečnosti a souvislosti, z nichž vám nebude dobře, si proto, prosím, ověřte sami, nevysvětlujte si je autorovými vlastnostmi. Chci tím říci: hodnota každé úvahy je pouze v předpovědích, které z ní plynou, nikoli v tom, co a jak vysvětluje. Hodnotu knížky tedy ukáže poměrně krátká budoucnost, například doba, v jejímž průběhu vyroste generace, která právě přichází na svět. Pokouším se věřit, že ji přežije bez větší úhony, ale moc mi to nejde, přestože předpovědi, které plynou ze skutečností, jež jsou v této knížce obsaženy, se týkají mne i lidí, které mám rád. Opravdu nejsem pesimista, to by bylo levné vysvětlení.

František Koukolík

Praha, 1. 12. 2009

PŘEDMLUVA K DRUHÉMU VYDÁNÍ (2018)

V průběhu deseti let, která uplynula od přípravy prvního vydání, se stav Evropy a světa změnil. Rizika vzrostla: ekologická stopa je rozsáhlejší, objevila se řízená masová migrace, islamisté infiltrují Evropu a riziko jaderné války se zvětšilo.

Vědecké poznání příčin, průběhu a možných důsledků změn je hlubší. Vývoj sociální, kognitivní a afektivní neurovědy umožňuje sledovat stavbu a činnost lidského mozku v průběhu sociálního rozhodování, poznávání a citového života. Do palety špičkových světových vědeckých časopisů Nature přibylo nové periodikum Nature Human Behavior, zaměřené zejména na vztah mozku a chování. Nobelova cena za ekonomii r. 2017 byla udělena Američanovi R. H. Thalerovi za výzkum psychologických faktorů během procesu ekonomického rozhodování. Tomuto novému vědeckému směru se říká behaviorální ekonomie nebo neuroekonomie. Je možné, že v budoucnosti bude udělena podobná prestižní cena za výzkum politického rozhodování.

Začínáme chápat sami sebe do hloubek, které si ještě nedávno neuměl nikdo představit. Druhé vydání knížky jsem proto přepracoval a rozšířil. Snažil jsem se i teď psát bez hněvu a zaujetí, tak jak mne celý život učí moje práce.

Ať chceme, nebo nechceme, má každé naše závažnější rozhodnutí morální rozměr. Díky myšlenkové předpojatosti „svět přece musí být spravedlivý“ zaměňujeme morálku a moc. Přejeme si, aby moc byla morální, býváme překvapeni, že tomu tak není. Neuvědomujeme si, že jde o dvě množiny, které se pronikají jen částečně. Morální rozhodování je rozhodování o dobru a zlu. Mocenské rozhodování je rozhodování o úspěchu a neúspěchu. Jestliže morální rozhodnutí vede k tomu, co moc považuje za úspěch, tehdy je moc morální. V opačném případě morální není.

Proto je dobré mít představu o vztahu morálky a moci. Velmi jednoduchá definice moci říká, že je to možnost přinutit jiného člověka, aby udělal něco proti své vůli, což se činí agresí a manipulací. Ta je výhodnější, neboť je méně nákladná. Výrok starý snad jako dějiny samy v různých podobách říká: „Každá válka se vede s nějakou strategií. Nejúčinnější válečná strategie je manipulace nepřítelem tak, že se, aniž by si to uvědomil, krok za krokem zničí sám, a dokonce si tam, kde je to možné, vykope vlastní hrob.“

Patologická potřeba moci se objevuje u lidí se znaky temné trojice odpudivých lidských vlastností. Temná trojice je kombinace sociálně úspěšné psychopatie, machiavellismu a narcismu. Lidé se sociálně úspěšnou neboli subklinickou či neúplnou psychopatií se do střetu se zákonem nebo do péče psychiatra dostanou jen vzácně. Znaky subklinické psychopatie jsou rozšířené v ne-klinické populaci normálních lidí, třeba vysokoškoláků. Úspěšná psychopatie se vyskytuje častěji na vyšších stupních mocenské hierarchie, například mezi manažery. Byla prokázána u mocensky úspěšných prezidentů USA a není důvod myslet si, že by tomu u špiček mocenských elit jiných systémů muselo být jinak. Je jedním z podkladů mocenské pýchy, závislosti a posedlosti.

Mocenská pýcha je charakteristická kombinace vlastností, která se u predisponovaných lidí objevuje po několika letech činnosti ve vysokém mocenském postavení. Tak jako existuje závislost na alkoholu, na drogách a hazardní hráčství, může se u některých mocných vyvinout mocenská závislost.

Mocenská posedlost vzniká sloučením mocenské pýchy a/nebo závislosti se stupiditou.

Stupidita není hloupost, nevědomost, omyl ani ignorance. Stupidita je zhroucení zpětné vazby mezi chováním a prostředím, způsobené maladaptivní funkcí Schématu nebo většího počtu těchto Schémat.

Schéma je citově a sociálně vázaný poznávací program. Schémata mohou být adaptivní, to znamená, že mohou v nějaké, třeba i dlouhé době vést k přežití skupiny, která nadto prosperuje, anebo mohou být maladaptivní, což může znamenat opak, včetně zániku. Problém je, že se díky proměnám světa může adaptivní Schéma změnit na Schéma vysoce maladaptivní. Což mocní tohoto světa buď pochopí, nebo nepochopí. Pokud nepochopí, pochopit nemohou či nechtějí, chovají se stupidně.

Debilizace je úmyslné i neúmyslné, cílené i necílené omezování nebo ničení pozitivně tvořivých, rozumových, citových a sociálních potřeb, s nimiž lidé přicházejí na svět, včetně omezování nebo ničení možnosti jak jejich dosažení, tak možnosti jejich dalšího tvořivého vývoje. Mocenské elity debilizují lidi, které se snaží kontrolovat ve jménu udržení a rozšíření moci. Skupiny, které se k moci teprve derou, činí totéž. Debilizace užívá řadu nástrojů: propagandu, byrokracii, korupci, násilné chování, pornografii ve veřejném prostoru. Do jejího rámce patří rovněž mocenské aspekty náboženství, stres, ovlivňování vztahu rodičů a dětí, problematické vzdělávání, závislost na drogách, absurdita, antivěda a iracionalita. Jakmile mocenská elita degeneruje, debilizuje sebe sama podstatně více než v době, kdy se drala k moci, nebo kdy byla na jejím vrcholu. To je podmíněno skupinovým myšlením, myšlenkovými předpojatostmi a kognitivní disonancí. Je to ochrana před úzkostí plynoucí z ohrožujících skutečností.

Mocenská posedlost je základní, nikoli jediný, zato málo diskutovaný důvod růstu rizik ohrožujících lidský druh: hladu, chudoby a bídy, poškozování životního prostředí, zbrojení a válek. Je s nimi v mnoha zpětných vazbách. Pokusil jsem se popsat, kdo jsou mocensky pyšní, závislí a/nebo posedlí lidé a jejich skupiny. Předpokládám, že je poznáte.

Mocenská posedlost prohlubuje bídu, hlad, globální a regionální stav životního prostředí, války a zbrojení včetně řízené migrace, což jsou rizika, která ohrožují náš druh celosvětově.

V poslední kapitole A co my, Češi? se pokouším shrnout, co by z řečeného a z naší vlastní minulosti mohlo přispět k pochopení naší současné situace a tím k vyšší pravděpodobnosti, že se podaří zachovat národní a státní existenci.

Závěrem bych rád poděkoval paní Mgr. L. Ščerbaničové, bez jejíž pomoci by kniha v této podobě nevznikla.

František Koukolík

Praha, 1. 1. 2018

1 /

MORÁLNÍ ROZHODOVÁNÍ

Každé uvažování o moci, věcné, ironické nebo cynické, je spjato s úvahami o morálním rozhodování. Lze předpokládat, že lidé mocensky pyšní, závislí a posedlí mají stejnou poruchu morálního rozhodování, jakou mohou mít podobně strukturované osobnosti, jejichž podíl na moci je ale malý. A je to právě onen podíl na moci, který určí míru důsledků této poruchy.

PŘÍKLAD

Chovatel drůbeže s poruchou morálního rozhodování nebude sociálně příliš nebezpečný. Překročí-li platné zákonné normy, poškodí omezený počet lidí. Jmenuje-li se takový chovatel drůbeže Heinrich Himmler (1900–1945) a stane-li se šéfem bezpečnostního aparátu nacistického Německa, překonají jeho zločiny dobové meze nejtemnější fantazie.

O pojmu morálka říká Stanfordská filosofická encyklopedie, že ho lze užívat

–popisně, jako kód chování prosazovaného společností nebo nějakou sociální skupinou, příkladem může být náboženství, nebo jako kód chování přijatý jedinci,

–normativně, jako kód chování prosazovaný za daných podmínek všemi racionálními osobami.

V kulturním okruhu označovaném jako „západní“ se potkáváme se třemi skupinami teorií, které morálku vysvětlují (Casebeer, 2003):

1) Teorie ctnosti, představiteli jsou zejména Platon (427–347 př. n. l.) a Aristoteles (384–322 př. n. l.). Platon měl za to, že lidé jsou nositeli tří druhů duše: vegetativní, vázané na játra, vášnivé, vázané na srdce, a rozumové, vázané na mozek. Ctnostmi těchto duší jsou uměřenost, statečnost a moudrost. Vrcholnou ctností, která vzniká jejich splynutím, je spravedlivost. Morální člověk se proto chová uměřeně, statečně, moudře a je spravedlivý. Platonův žák Aristoteles byl přesvědčen, že základem etiky je hledání dobra a cesty směřující k jeho dosažení. Dobrem je blaženost, což je duševní činnost shodná s rozumem.

2) Deontologická teorie, jejímž vrcholným představitelem je Immanuel Kant (1724–1804), tvrdí, že morální chování není heteronomní, do lidí vložené Bohem nebo zákony, ale autonomní, založené na povinnosti a rozumu. Kantův kategorický imperativ, základní trojčlenné pravidlo lidského morálního chování deontologické teorie, říká:

„Jednej, jako by se zásady tvého jednání a tvá vůle měly stát všeobecným přírodním zákonem.

Jednej tak, aby vůle plynoucí z mravní zásady mohla sama sebe považovat za všeobecně zákonodárnou.

Jednej tak, aby ses choval k lidství ve své osobě i v osobě druhého člověka jako k účelu, nikdy ne jako k prostředku.“

Deontologická teorie tedy klade důraz na úmysly vedoucí činy, nikoli na jejich důsledky. Musíme plnit svou povinnost, říká tato teorie, a to z příkazu čistého rozumu a kategorického imperativu. Jde o povinnosti, které má jeden svobodný a rozumový člověk vůči druhému. Cílem není dosahovat co největšího štěstí, ale vědomí, že jsme neporušili práva druhých lidí.

3) Utilitaristická teorie, jejímiž představiteli jsou Jeremy Bentham (1748–1832) a John Stuart Mill (1806–1873), praví, že morální je jednání, jehož důsledkem je největší dosažitelná míra štěstí pro co největší počet lidí. Za štěstí považuje slast nebo nepřítomnost bolesti. Teorie má přitom na mysli diferencované podoby obou těchto stavů, nikoli pouhé sycení afektu. Utilitaristická teorie se domnívá, že činy mají být hodnoceny podle důsledků. Současné podoby utilitární teorie spíš než o co největší míře štěstí pro všechny uvažují o distribuci štěstí ve společnosti.

Společným znakem deontologické a utilitaristické teorie je důraz na myšlenkovou úspornost. Etiku lze vyvodit podle nich z jednoho základního pravidla. Druhým společným znakem je přesvědčení, že morální rozhodnutí jsou spíše rozumová, než by vznikala na základě pocitů či intuice.

Současná morální psychologie se pokouší postihnout morální rozhodování v rozlišných kulturách, a kromě toho sleduje interakce psychologických mechanismů a sociálních struktur. Jonathan Haidt místo obsahu morálních témat, spravedlnosti, práv a prosperity, definoval funkci morálních systémů slovy:

Morální systémy jsou provázané množiny hodnot, ctností, norem, pokynů, identit, institucí, technologií a vyvinutých psychologických mechanismů, které spolupracují za účelem potlačení nebo regulace sobectví a činí sociální život možným (Haidt 2007; 2013).

Základní principy současné morální psychologie, která je výsledkem součinnosti evoluční a sociální psychologie, kognitivní a sociálně afektivní neurovědy, antropologie i filosofie, jsou tři (přehled Haidt a Kesebir, 2010), a to:

1.Prvenství, nikoli diktatura emocí

2.Smyslem morálního uvažování je sociální aktivita

3.Morálka tvoří vztahy

Konec ukázky

Table of Contents

PŘEDMLUVA K PRVNÍMU VYDÁNÍ (2009)

PŘEDMLUVA K DRUHÉMU VYDÁNÍ (2018)

1 / MORÁLNÍ ROZHODOVÁNÍ