Masaryk iritující a fascinující

Ctirad Václav Pospíšil

Recenzovali:

prof. RNDr. Jan Štěpán, CSc.

doc. ThDr. Jiří Vogel, Th.D.

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Redakce Jan Sušer

Obálka Jan Šerých

První vydání

© Univerzita Karlova, 2018

© Ctirad Václav Pospíšil, 2018

ISBN 978-80-246-4052-5 (print)

ISBN 978-80-246-4062-4 (pdf)

ISBN 978-80-246-4222-2 (epub)

ISBN 978-80-246-4221-5 (kindle)

OBSAH

1. ÚVOD: NEODOLATELNÁ PŘITAŽLIVOST NEVYHNUTELNÉHO MALÉRU

2. 1. DRUHÝ ŽIVOT T. G. M. – GLORIFIKACE, NENÁVIST, ROZPAKY

3. Masaryk nekritizovatelný i oprávněně kritizovatelný

4. Není oslavování jako oslavování

5. Nevábná společnost nepřátel a odpůrců

6. Rozpačití filosofové — spor o Masaryka mezi ateisty a vyznavači živého Boha

7. Křesťanští teologové tváří v tvář rébusu jménem Masaryk

8. Rozpaky nekatolických teologů před rokem 1918

9. Monografie J. L. Hromádky z roku 1930. Masaryk a katolická církev i ostatní církve

10. Monografie Otakara Fundy z konce 70. let minulého století. Problém Masarykova pojímání víry a Ježíše jako nejvyššího učitele v oblasti etiky a náboženství

11. Jednoznačné odmítání, kritika is postupem doby stále zřetelnější pozitivní reakce na Masarykovo náboženské myšlení ze strany některých katolických teologů

12. Závěr první kapitoly

13. 2. MUŽ PŘED HOSPODINEM SPRAVEDLIVÝ A ZÁROVEŇ ODPADLÍK, ANEB TOMÁŠI, TOMÁŠI, MOZEK MÁM Z TEBE NA KAŠI

14. Určitá priorita autentické křesťanské praxe vzhledem k ortodoxii

15. Muž nezdolné důvěry a naděje i přesvědčení s velkými výhradami k víře

16. Moderní mystik a prorok s odporem k pseudomysticismu

17. Lidské slovo Bible a slovo Boží?

18. Verbálně odmítané tajemství Trojice jako nereflektovaný prazáklad Masarykova náboženského života, jeho spirituality i jeho politického usilování

19. „Ježíš, ne Caesar“, aneb ideál humanitní a tajemství Ježíšova Božího synovství

20. Trápení a pohoršení jménem církev, bez něhož to prostě nejde

21. Závěrečné shrnutí: Tvrdé disonance na hranici harmonie

22. 3. ŽIVOTNÍ DRAMA A MYŠLENKOVÝ ODKAZ T. G. MASARYKA

23. První dějství dramatu a habilitace věnovaná problému eskalující sebevražednosti (1850–1882)

24. Mládí a studentská léta

25. Vzrůstající sebevražednost jako důsledek ochabující a upadající zbožnosti (monografie z roku 1881)

26. Druhé dějství masarykovského životního dramatu, lítý boj o Rukopisy, filosofie vědy, sociologie (1882–1893)

27. První léta v Praze

28. Filosofie vědy, přednášková činnost, sociologické studie a nepřeberné množství dalších témat

29. Bouřlivé období let 1893–1898

30. Boj o názorovou orientaci mládeže i společnosti: Česká otázka, Praktická filosofie, Naše nynější krize, Karel Havlíček, Jan Hus, Moderní člověk a náboženství, Otázka sociální

31. Nevyhnutelnost zakotvení etiky v ontologii, Moderní člověk a náboženství, Otázka sociální jako jasné „ne“ nastupujícímu marxismu

32. Hilsneriáda, Ideály humanitní, boje o náboženství, Rusko a Evropa (1899–1914)

33. Činnost detektivní, poslancem ve vídeňském parlamentu, trpké poznání: Rakousko je nereformovatelné

34. Masarykovský manifest a problém Ruska

35. Boj za svobodu a role prezidenta osvoboditele

36. Psancem v odboji za politickou svobodu Čechů a Slováků

37. Filosof, sociolog, politolog a náboženský myslitel na Hradě

38. NĚKOLIK SHRNUJÍCÍCH MYŠLENEK MÍSTO ZÁVĚRU: TRVALE AKTUÁLNÍ VĚČNOST MASARYKOVÝCH „NYNÍ“ PROMÍTAJÍCÍCH SE DO NAŠICH „TEĎ“

39. Bibliografie

40. Summary

Vae vobis…,

qui aedeficatis sepulcra prophetarum

et ornantis monumenta iustorum…

testimonio estis vobismetipsis

quia filii estis eorum,

qui prophetarum occiderunt.

Mt 23,29n.

Disonance jsou tím tvrdší,

čím více se blíží harmonii.

J. S. Bach

(dle V. Holana)

Věnováno památce těch,

kdo v boji za tuto zem a její svobodu

v posledních sto čtyřech letech položili život

ÚVOD: NEODOLATELNÁ PŘITAŽLIVOST NEVYHNUTELNÉHO MALÉRU

Velká výročí jsou výzvou k hlubšímu zamyšlení ne tolik nad minulostí jako takovou, nýbrž spíše nad kořeny naší přítomnosti, které jsou její leckdy ne zcela dostatečně vnímanou součástí. Určitě není bez symbolického významu, že Království českému se ve formě nové republiky vrátila jeho samostatnost v roce 1918, tedy téměř přesně tři sta let po rozpoutání strašlivé třicetileté války, k němuž svým způsobem došlo v Praze. Ona válečná tragédie, v níž se zneužívaly křesťanské konfese jako ideologický nátěr docela obyčejného kořistnictví, neměla v nejvíce postiženém středoevropském prostoru vítěze. Jako křesťané jsme v tomto ďábelském výronu zrůdné nelidskosti prohráli všichni, ať už patříme k jakékoli konfesi. A důsledky tohoto kolapsu křesťanskosti nesou všechny církve určitým způsobem dodnes.

Po tomto selhání totiž mnozí začali ztrácet důvěru v kultivační sílu církví i z Bible vycházejícího náboženství či víry, a hledali oporu v takzvaném přirozeném náboženství, postaveném výrazně na filosofické argumentaci. Právě zmíněný mentální konstrukt, či spíše racionalistický destilát, ale pochopitelně nemohl dlouhodobě obstát, a tak se odklon od křesťanství dále prohluboval, až dospěl k nejrůznějším formám moderního ateismu. Jenomže ten se ukázal být zejména ve dvacátém století jako strom, který nese ovoce velmi neblahé, zejména v podobě nacismu a komunismu. Ateismus jako iluzorní forma osvobození se nakonec ukázal být cestou, která ve skutečnosti vede ke zrůdnému zotročení. Ona ztráta svobody se pochopitelně netýkala pouze zastrašovaných, pronásledovaných, vězněných a vražděných, ale nevyhnutelně i těch, kdo tyto nepravosti páchali, neboť i oni byli přinejmenším mentálními vězni zrůdného systému, pokud se v určitém okamžiku nestali i jeho fyzickými obětmi. Nelze se tudíž divit, že se našlo nemálo těch, kdo z této slepé uličky dějin hledali východisko osobním příklonem ke křesťanství. Po mnoha historických peripetiích ovšem křesťanská víra nemohla nenabývat nového tvaru, v němž se klade notně zvýšený důraz na člověka, jeho důstojnost a nezadatelná práva. Ten, komu nyní na mysli spontánně vytane jméno Masaryk, se určitě nemýlí. Tohoto hluboce nábožensky založeného filosofa, sociologa, politologa a politika tedy můžeme vnímat také jako prorockého předchůdce nového tvaru křesťanství, byť v jeho dílech zaznívají pochopitelně ještě také osvícenské tóny přirozeného náboženství a ostré kritiky církví. Dnešního křesťana bude tedy Masaryk nesmírně přitahovat, ale zároveň také znepokojovat a v lecčems možná i poněkud iritovat.

Jestliže rok 1618 byl počátkem děsivé války, pak rok 1918 byl rokem konce jiné hrůzné války, války, v níž se zabíjení stalo poprvé záležitostí až průmyslovou. Také v první světové válce došlo u řady zúčastněných národů k trapným selháním mnoha představitelů různých křesťanských církví, kteří podlehli nacionalismu a leckdy v praxi kladli poslušnost panovníkovi a trůnu před věrnost ideálu evangelia. Bylo by ale hrubě nespravedlivé hovořit jen o tom negativním, neboť mnozí pokřtění a duchovní heroicky sloužili potřebným, zraněným, umírajícím i všemožně postiženým. Každé křesťanské církevní společenství je totiž jako pole, na němž roste vedle dobré pšenice také koukol. A bude tomu tak až do konce věků (srov. Mt 13,24–31). S určitou mírou nadsázky lze tedy na všechny církve existující v tomto světě vztáhnout pověstný výrok z jednoho z nejúspěšnějších českých filmů šedesátých let: „Padouch, nebo hrdina, my jsme jedna rodina.“

S tím se musí smířit všichni. Křesťané by si už jednou provždy měli přestat malovat svou minulost příliš triumfalisticky a růžově, jako kdyby koukol neexistoval. Je to pro ně také výzva ke kajícnosti, protože být vyznavačem živého Boha, Boha Ježíše z Nazareta, je v tomto světě nemožné bez nesmlouvavé pravdivosti, sebekritičnosti,[1] ochoty k ustavičné proměně smýšlení, tedy k obrácení, které je jiným jménem autenticky lidského zrání. Ti, kdo na církve pohlížejí zvenku jednostranně kriticky, by zase neměli pokřivovat skutečnost tvrzením, že na onom poli roste pouze a výlučně plevel. Jak často tito kritici v minulosti konstatovali, že s křesťanstvím a zejména s jeho katolickou formou už je konec. Navzdory velikým ztrátám, křesťanství i jeho katolická podoba, a katolíci jsou kupodivu dodnes početně zdaleka nejsilnější církví u nás, trvají dále právě proto, že na pomyslném církevním poli opravdu nikdy nerostl a ani neporoste výlučně koukol, i když někdy ho bývá víc, než se zdá být únosné. Primárními motivy, proč se dnes lidé stávají křesťany nebo jimi zůstávají, nacházíme v touze být kompletními, autentickými lidmi, v bytostné potřebě ideálu, lidské důstojnosti, slušnosti, smysluplnosti, odvahy k bytí, odmítnutí prázdnoty ducha, které mohou skončit dobrovolným odchodem ze světa. A neshledáváme ty samé pohnutky u T. G. Masaryka, který se za žádnou cenu nemínil vzdát své náboženskosti?

Každý Čech ví velmi dobře, že svobodné Československo by před sto lety asi nevzniklo bez výrazné osobnosti Tomáše Garrigue Masaryka. Pokud by se možná shodou okolností nějak zrodilo, pak by měl onen nový státní útvar s velkou mírou pravděpodobnosti docela jiný ráz, než jaký byl ten, na který se dnes tak rádi upomínáme. Masaryk tedy položenými ideovými základy československé státnosti nadále výrazně ovlivňuje naši každodennost. Je jistě navýsost žádoucí, aby mnohem výrazněji než doposud také inspiroval naše smýšlení, protože státy se udržují v existenci věrností těm ideálům, na jejichž základě vznikly.[2] To ovšem není možné bez našeho hlubšího zájmu o Masarykův myšlenkový odkaz. Důstojné slavení roku 1918 tudíž přímo volá po tom, abychom fascinující postavě našeho prvního prezidenta věnovali zvýšenou pozornost. A neděláme to primárně kvůli němu, nýbrž především kvůli nám samotným; neděláme to kvůli znalostem minulosti, ale kvůli naší přítomnosti a budoucnosti.

Nových knih o panu profesorovi a prezidentu osvoboditeli vyšlo již v roce 2017, kdy jsme si připomínali osmdesáté výročí jeho odchodu z tohoto světa, více než dost. Další publikace se určitě objeví také v roce stého výročí tolik bolestného zrodu naší státní samostatnosti. Jestliže jsem se pod tlakem svého vlastního svědomí odhodlal k nesnadnému úkolu předložit svůj pohled na postavu T. G. Masaryka, musí pro to tedy existovat nějaký vážný důvod. Tím je v první řadě moje osobní snaha o hlubší porozumění Masarykově bytostně náboženské osobnosti i jeho dílu, v němž křesťanské a evangelijní motivy i svým způsobem teologická tematika hrají roli zcela zásadní. Jako teologa mne daná skutečnost nemohla nezasáhnout stejně, jako mne coby bytostného českého vlastence nemohla v mysli i v srdci nezasahovat postava pana profesora a prezidenta osvoboditele. Zároveň jsem si uvědomoval, že o zmíněné problematice se dnes k mé neskrývané radosti sice již zcela otevřeně hovoří, přesto ale zůstává v mnohém nevyjasněna. Naše veřejnost pochopitelně ví, že Masaryk byl prezident osvoboditel, nicméně těch, kdo se dostali dál než k četbě Čapkových Hovorů s T. G. M., kde se mimochodem o Bohu a příslušném přesvědčení i víře na mnoha stránkách hovoří, je vcelku pochopitelně velmi málo.

Nemalá svízelnost tohoto podniku mne na konci roku 2017 přivedla k názoru, že několik let trvající studium Masaryka zůstane už jen mou osobní záležitostí. Když jsem toto své stanovisko otevřeně vyjádřil na schůzce s ředitelem Nakladatelství Karolinum, dočkal jsem se překvapivé reakce, protože mi dal najevo, že bych určitě na původní záměr neměl rezignovat. Hlas ředitele nakladatelství, navíc člověka velmi vzdělaného a vnímavého, byl pro mne hlasem Božím, a tak jsem jeho názoru nebyl s to vzdorovat tak trochu podobně jako Tomáš G. Masaryk na počátku minulého století, kdy pod tíhou nechutné kampaně spjaté s hilsneriádou uvažoval o odchodu z Čech, nemohl oponovat jasnému slovu paní Charlotty, která mu sdělila, že z boje se neutíká. Původním záměrem byla knížka s rozsahem asi dvou set stran, což jsem nedodržel, protože jejich počet vzrostl na více než dvojnásobek. Kratší text by asi nalezl více čtenářů, nevyhnutelná zjednodušení by ale celou záležitost mohla více méně banalizovat.

Oněch svízelů spjatých s tímto dílem je opravdu mnoho. Kniha by měla mít jak popularizačně osvětový, tak odborný ráz, což vyžaduje specifický přínos. Měla by být netoliko pro odborníky, ale také pro ně. Měla by být pro všechny, ale také specificky pro křesťany všech konfesí. Měla by být pro věřící i nevěřící. Měla by živě zpřítomňovat srozumitelnou formou Masarykův příběh a jeho hlavní ideje obsažené ve spisech, které vydal. Měla by vyzývat k zamyšlení a poukazovat na trvalou inspirativní aktualitu Masarykova myšlenkového odkazu. Měla by být svým způsobem teologická i historická zároveň. Každý velmi snadno pochopí, že sledovat naráz tolik cílů, z nichž každý předpokládá specifické ladění výsledného textu, je úloha téměř nesplnitelná. K tomu je třeba připočítat další nesnáz. Chci-li pojednávat výše uvedeným způsobem o Masarykovi, nevyhnutelně musím bez nadsázky nést kůži na trh, protože těch, které tímto textem, mírně řečeno, vyvedu z míry asi nebude právě málo. Pevně doufám, že alespoň některými myšlenkami a postřehy mnohé také obohatím, snad jim také udělám radost a možná se v jejich myslích rovněž některé zásadní věci poněkud projasní.

Uvědomoval jsem si ještě jednu pozoruhodnou věc. Pan profesor a prezident zakladatel byl zejména v období před rokem 1918 zvláštním případem bytí v maléru, do něhož se donkichotsky vrhal v boji o Rukopisy, při hilsneriádě, v roce 1909 a 1910 v souvislosti s velkým monstrprocesem v Záhřebu, no a konečně v letech 1914–1918, když vedl velký zápas o naši nezávislost. Ač by tak na někoho mohl díky určitým knihám o prezidentu zakladateli působit, pan profesor tedy určitě nebyl žádný Mirek Dušín, což ho mimochodem pro bytostně rošťáckou českou duši činí opravdu přitažlivým. Pochopit jaksi zevnitř právě naznačenou existenci v maléru může především ten, kdo s tím, sice ne vždy pro tak vznešené motivy, má vlastní hlubší zkušenost. Domnívám se, že můj vlastní životní příběh mi onu důležitou hermeneutickou dispozici poskytuje v míře nikoli pouze dostačující.

Proč je ale ono přebývání v maléru tak neodolatelně přitažlivé? Na základě vlastní zkušenosti si dovolím tvrdit, že dotyčný průšvihář v takovéto životní situaci postupně odkrývá jako poklad skrytý v poli prožitek fascinující svobody, svobody od mínění druhých, svobody od sebe, svobody pro něco zásadního a velkého. Jako teologovi mi nezbývá než dodat, že v posledním důsledku je to uvědomělý nebo neuvědomělý k vnitřnímu úžasu přivádějící podíl na nekonečné svobodě Ukřižovaného. A protože proud malérů v mém životě se v posledních letech poněkud zadrhnul, neodolatelná přitažlivost průšvihu nabyla opět vrchu nad zdravým rozumem, a tak vznikla kniha, kterou právě čtete.

Jelikož předkládaná monografie klade na čtenáře velmi nepopulární požadavek proměny smýšlení, není vyloučeno, že bude vnímána nevlídně stejně jako její autor, což by mi ovšem mohlo pomoci proniknout osobně do Masaryka ještě hlouběji, protože bych mohl dopadnout tak trochu jako on v době hilsneriády. Jenomže to by byl vlastně přímo neskutečný úspěch, neboť ono trápení pana profesora na přelomu 19. a 20. století nakonec vydalo v pozdějších desetiletích neskutečně pozitivní plody. Inu, ona svoboda Ukřižovaného má nejen velkopáteční tvářnost, ale také tu druhou, trvalou, která se projevila o Velikonocích v neděli zrána.

V předchozí úvaze tkví jeden z kořenů ne právě obvyklého titulu předkládané monografie, který zní Masaryk iritující a fascinující. Koho v našem prostředí před rokem 1918 alespoň někdy a v něčem, ale často spíš vždycky a ve všem, neiritoval? Mělo by být jasné, že to nebyl tolik pan profesor, kdo druhé vyváděl z míry, protože dotyční se rozrušovali především sami. Není také iritace jako iritace. Jedna je pro nás dnes fascinující, neboť se posléze ukázala jako prorocké otevírání nové, dříve naprosto netušené budoucnosti. U Masaryka ale nevyhnutelně také narážíme na to, co nás nemůže neznepokojovat a vůči čemu se musíme více nebo méně vyslovovat i dnes s výhradou. Je evidentní, že odlišná hodnocení oněch zážitků iritace se budou u různě názorově orientovaných lidí lišit. Jestliže křesťana budou naplňovat radostí Masarykovy výroky o Bohu a jeho věrnost evangelijní praxi, bude totéž nevěřící část naší společnosti spíše štvát. Mnohé minulé prezentace Masaryka mohou ztrácet na své přesvědčivosti a vábnosti právě proto, že upadají jen do velebení, které někdy může působit, jako bychom z Masaryka dělali tak trochu českého Vladimíra Iljiče, a to opravdu dělat nemíním, neboť chovám k panu profesorovi a prezidentu zakladateli úctu a docela prostě lidsky ho mám rád. A není ona pozitivní, probouzející iritace vlastně tak trochu rodná sestra doteku s transcendencí stejně jako onen úžas zase známkou její imanence v našem srdci, které se díky proměně smýšlení otevřelo budoucnosti, tomu, co křesťané definují jako přicházející Boží království? Náboženský člověk Masaryk iritující a fascinující je tedy také příležitostí k prožitku, který definujeme jako mysterium tremendum et fascinans. A nebyl Ježíš také někým, kdo většinou opravdu hodně iritoval? Své učedníky však zároveň neodolatelně fascinoval. A nesnažil se Masaryk náhodou celý život o následování Ježíše formou promítání jeho učení do vlastního myšlení, života a praxe?

Když jsem chtěl začít s psaním, dlouho jsem nedokázal přijít na to, jak materiál co nejlépe rozvrhnout do jednotlivých kapitol. Nakonec jsem začal tím, co je mi nejvlastnější, tedy teologií. Narazil jsem ale zase na problém, protože kniha je určena všem, nejen teologům a křesťanům. Bylo tudíž nutno se potýkat s výzvou pokud možno srozumitelného vysvětlení toho, o čem se ve skutečnosti nedá adekvátně vypovídat. Neodradí první dvě kapitoly většinu čtenářů? Nenaštvu je tím hned na startu? Z uvedeného důvodu si na tomto místě dovolím čtenáři tohoto úvodu, který nese rovněž rysy předmluvy, doporučit, aby se rozhodl pro jeden, nebo druhý způsob čtení: Pokud mu teologie nevoní, nechť po nevyhnutelném pročtení prvních tří až čtyř bodů úvodní kapitoly přeskočí její zbytek a celou druhou kapitolu a začte se do nejdelší, třetí kapitoly, kde nalezne Masarykův příběh a prezentaci jeho nejzásadnějších spisů. Závěrečná kapitola je koncipována jako úvod do Masaryka a zároveň jako aktualizace jeho poselství. Po přečtení třetí kapitoly možná pochopí, že by potřeboval poznat i to, co je v prvních dvou partiích této knížky. Pokud je čtenář věřící a teologie mu nenahání husí kůži, ať text čte tak, jak je napsán. Uvedeným způsobem se tedy metodologicky opravdu neortodoxně pokouším řešit problém zacílení textu k různým druhům čtenářů.

V dané souvislosti je povinností upozornit ještě na jednu věc, která mi není úplně příjemná, leč se kterou nemohu nic dělat. Zmíněné tři kapitoly se tematicky nevyhnutelně vícenásobně protínají, a tak mi nezbývá nic jiného, než někdy, sic v odlišných kontextech, opakovat tytéž argumenty a hlavně citovat stejné Masarykovy texty. Zkrátka a dobře, sladit dokonale pojednání o náboženském rozměru Masarykova života a díla, o jeho životním příběhu a hlavních spisech se prostě a jednoduše nedá.

Konec ukázky