Hledání dějin

O české státnosti a identitě

Karel Hvížďala

Jiří Přibáň

Recenzovali:

Pavel Kolář (European University Institute, Fiesole)

Jan Kuklík (Univerzita Karlova, Praha)

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Obálka, typografie a sazba Clara Istlerová

Fotografie autorů Petr Balajka a Jan Malý ml.

Redakce Josef Táborský

První vydání

© Karel Hvížďala, 2018

© Jiří Přibáň, 2018

Typography © Clara Istlerová, 2018

© Univerzita Karlova, 2018

ISBN 978-80-246-4047-1 (print)

ISBN 978-80-246-4103-4 (pdf)

ISBN 978-80-246-4133-1 (epub)

ISBN 978-80-246-4134-8 (kindle)

Vyobrazení Poslední večeře Páně a Mytí nohou z Vyšehradského kodexu, 11. století (Národní knihovna ČR, XIV A 13, 38v)

OBSAH

1. Prolog

2. Historie a národní identita

3. Vznik národů a nacionalismu

4. Právo bez státu a státní právo aneb od středověku k modernitě

5. Novověk, státní suverenita a národ

6. Národ, kultura a dějiny

7. Národní obrození a právo na sebeurčení

8. Kulturní idealismus a politický realismus

9. Republika vzdělaných občanů aneb Masarykův pokus o středoevropskou utopii

10. Intelektuálové a politika

11. O dvou totalitách

12. Od rozpadu státu k rozpadu režimu

1. Obálka

2. Tiráž

3. Obsah

4. Prolog

1. 1

2. 2

3. 3

4. 4

5. 5

6. 6

7. 7

8. 8

9. 9

10. 10

11. 11

12. 12

13. 13

14. 14

15. 15

16. 16

17. 17

18. 18

19. 19

20. 20

21. 21

22. 22

23. 23

24. 24

25. 25

26. 26

27. 27

28. 28

29. 29

30. 30

31. 31

32. 32

33. 33

34. 34

35. 35

36. 36

37. 37

38. 38

39. 39

40. 40

41. 41

42. 42

43. 43

44. 44

45. 45

46. 46

47. 47

48. 48

49. 49

50. 50

51. 51

52. 52

53. 53

54. 54

55. 55

56. 56

57. 57

58. 58

59. 59

60. 60

61. 61

62. 62

63. 63

64. 64

65. 65

66. 66

67. 67

68. 68

69. 69

70. 70

71. 71

72. 72

73. 73

74. 74

75. 75

76. 76

77. 77

78. 78

79. 79

80. 80

81. 81

82. 82

83. 83

84. 84

85. 85

86. 86

87. 87

88. 88

89. 89

90. 90

91. 91

92. 92

93. 93

94. 94

95. 95

96. 96

97. 97

98. 98

99. 99

100. 100

101. 101

102. 102

103. 103

104. 104

105. 105

106. 106

107. 107

108. 108

109. 109

110. 110

111. 111

112. 112

113. 113

114. 114

115. 115

116. 116

117. 117

118. 118

119. 119

120. 120

121. 121

122. 122

123. 123

124. 124

125. 125

126. 126

127. 127

128. 128

129. 129

130. 130

131. 131

132. 132

133. 133

134. 134

135. 135

136. 136

137. 137

138. 138

139. 139

140. 140

141. 141

142. 142

143. 143

144. 144

145. 145

146. 146

147. 147

148. 148

149. 149

150. 150

151. 151

152. 152

153. 153

154. 154

155. 155

156. 156

157. 157

158. 158

159. 159

160. 160

161. 161

162. 162

163. 163

164. 164

165. 165

166. 166

167. 167

168. 168

169. 169

170. 170

171. 171

172. 172

173. 173

174. 174

175. 175

176. 176

177. 177

178. 178

179. 179

180. 180

181. 181

182. 182

183. 183

184. 184

185. 185

186. 186

187. 187

188. 188

189. 189

190. 190

191. 191

192. 192

193. 193

194. 194

195. 195

196. 196

197. 197

198. 198

199. 199

200. 200

201. 201

202. 202

203. 203

204. 204

205. 205

206. 206

207. 207

208. 208

209. 209

210. 210

211. 211

212. 212

213. 213

214. 214

215. 215

216. 216

217. 217

218. 218

219. 219

220. 220

221. 221

222. 222

223. 223

224. 224

225. 225

226. 226

227. 227

228. 228

229. 229

230. 230

231. 231

232. 232

233. 233

234. 234

235. 235

236. 236

237. 237

238. 238

239. 239

240. 240

241. 241

242. 242

243. 243

244. 244

245. 245

246. 246

247. 247

248. 248

249. 249

250. 250

251. 251

252. 252

253. 253

254. 254

255. 255

256. 256

257. 257

258. 258

Hledejme tedy jako ti, kdo chtějí nalézt, a nalézejme jako ti, kdo chtějí hledat.

SV. AUGUSTIN

Smysl historie jako vědy je v obohacování a rozšiřování lidského vědomí.

ZDENĚK KALISTA

Prolog

Stále častěji slyšíme, že žijeme v době kulturního zlomu. Ten je způsoben globalizací a internetem, který lidem vnucuje představu, že nejdůležitější je rychlost a stručná sdělení, čímž se vytrácí kontext. My jsme se v této knize vydali opačným směrem: kontext se snažíme rozšířit teritoriálně i časově. U příležitosti 100. výročí naší republiky jsme se soustředili na uzlové body naší historie od 9. do 21. století. To nám umožnilo nahlédnout do minulosti a ptát se, proč a jak jsme v různých dobách vnímali a chápali naše dějiny a co to znamená pro naši přítomnost i budoucnost. S tímto hledáním je spojena i snaha zbavit se redukce dějin na projekční plátno našich frustrací.

Zvolili jsme formu dialogu mezi novinářem-zvědavcem z Prahy a právním filosofem z velšského Cardiffu, ve kterém se snažíme vrátit do veřejného prostoru otázky, které se většinou řeší jen na akademické půdě nebo kterým se vyhýbáme.

Za cenné rady a připomínky k rukopisu děkujeme komparativnímu historikovi Pavlu Kolářovi z Evropského univerzitního institutu v italské Florencii a Janu Kuklíkovi, právnímu historikovi a děkanovi Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze.

Za popud k napsání této knihy děkujeme řediteli Nakladatelství Karolinum Petru Valo a jeho zástupcům Martinu Janečkovi a Milanu Šustovi.

K. H. a J. P, 2018

Text Dekret Břetislavových v Budyšínském rukopisu Kosmovy kroniky, přelom 12. a 13. století (Knihovna Národního muzea, VIII F 69, 31r)

Historie a národní identita

Karel Hvížďala: Československo jako samostatný stát bylo vyhlášeno před sto lety, 28. října 1918, ale za celou tu dobu bylo skutečně samostatné jen dvě období: od založení do roku 1938 a po roce 1989. Koncem roku 1992 se rozpadlo na dva samostatné státy. Chceme-li se zabývat historií české státnosti a české identity, asi bychom měli začít naši debatu pohledem na vznik prvních doložených počátků českého středověkého státu, které klademe do 9. století, tedy křtem knížete Bořivoje. Jsem přesvědčen o tom, že věci, na které žehráme, mají hodně staré kořeny. Mohou za to víc dějinné události a fakta, nebo jejich interpretace v příbězích, kterým říkáme historie?

Jiří Přibáň: Národní identita, její historické počátky a politická samostatnost – každé z těchto témat by vydalo na několikasvazkovou knihu. A každý z těchto svazků by mohl vyvolat bezpočet vášnivých polemik. Například nacionalismus lze celkem jednoduše definovat jako ideologii požadující shodu etnických a politických hranic a legitimizující moc principem suverenity lidu, v němž vládci tvoří se zbytkem společnosti nedílnou národní jednotu. Všimněme si však, kolik politických a kulturních ideálů i sporů se za touto definicí skrývá a jak se projevovala v dějinách jednotlivých národů. Historie, včetně té národní, to jsou potom především vyprávění a příběhy, tj. story o minulosti. Jejich prostřednictvím si sdělujeme vše, co v našich dějinách považujeme za důležité a v čem spatřujeme jejich smysl. Mám rád puristicky vytvořené slovo dějepis, kterým si překládáme do češtiny pojem historia. Ten pochází z řečtiny, kde původně znamenal obecnou schopnost poznávat na základě vyprávění to, čemu se člověk učí. Histor bylo obecné označení pro vzdělance nebo odborníka. V českém dějepisu se zrcadlí právě tato původní vnitřní dynamika, ve které úkolem historika je zapisovat minulé děje, ale přitom se očekává, že již tento popis je sám o sobě děním a náleží tedy dějinám, z nichž se má člověk učit a poučit. Na rozdíl od latinsky zneutralizované historie nám tak český dějepis stále připomíná, že každé historické vyprávění je sebereferenční, tj. že se nakonec vždy vrací k sobě samému jako součásti dějin, jejich vyprávění a moudrosti, která se k nim váže. Historie je proces zpřítomňování dějin, v němž minulé události získávají význam a smysl pro současné generace. Pokud jde o národní dějiny, tak jsou navíc plné existenciálních otázek jako „Kdo jsme? Odkud přicházíme? Kam směřujeme?“, které jsou sice zásadní, ale o to nebezpečnější, protože zároveň vyvolávají iluzi, že národy jsou něčím výjimečné a vyvolené k historickým úkolům lidstva a že tu byly odjakživa jako nějaké přirozené skupiny lidí, jejichž nárok na vlastní existenci má přednost před každým jiným právem jednotlivce nebo skupiny i kteréhokoli jiného národa. Zrovna tak dějiny často vytvářejí iluzi, že stát je jakási věčná politická instituce, ve které národ nalézá a potvrzuje svou vlastní existenci a identitu. Ve skutečnosti je stát produktem novověké politiky a národ je imaginární společenství vytvořené politickými romantiky v moderní průmyslové době. Kdyby měl každý národ uplatnit bezvýhradní právo na sebeurčení ve vlastním státě, nastal by totální politický chaos a anarchie v globálním měřítku.

Jistě, na to zapomínáme, že dnešní národy jsou produktem 19. století, ale jak vidíme u nás a v okolních zemích, politici naopak čím dál častěji hovoří o národě, národních zájmech a národní suverenitě, jako kdyby se jednalo o cosi věčného, co existuje od nepaměti. Jaké jsou šance se z této pasti dostat?

Abychom porozuměli historickým procesům formování státu a zrodu moderních národů organizujících se politicky do států národních, musíme se oprostit od velkých ideologií a zavedených doktrín a namísto toho studovat konkrétní jazyk a slovníky, jakými společnost popisuje své vlastní dějiny. Namísto obecných schémat a abstraktních pojmů je třeba obrátit pozornost ke konkrétní řeči a zvláštním formám moci, které se k ní vážou. Slova jsou zbraně a dějiny nabízejí bezpočet příkladů, jak se z historických vyprávění stávají válečná pole. Moderní dějiny národních států výmluvně dokumentují tuto schopnost historie tvořit mýty a jejich jménem vyvolávat války a mobilizovat celé populace. Právě proto je třeba oprostit se od hledání nějakého objektivního rozumu v běhu dějin nebo světového ducha humanismu naplňujícího se v civilizačním procesu lidstva a dalších svěracích kazajek, jakými se filosofie snaží porozumět lidským dějinám. Představa, že objevíme v dějinách nějaký transcendentální princip ve formě pokroku, svobody, rozumu nebo humanity, je neudržitelná. Namísto spekulativní filosofie dějin, jak ji znali například v 19. století národní buditelé nebo revoluční marxisté, je třeba zabývat se spíš určitými dějinnými situacemi a obdobími, které lze považovat za významné uzly, v nichž se splétají rozmanité vztahy mezi strukturou společnosti a její sémantikou. Jinými slovy, jde o to, porozumět procesům, jak společnost současně organizuje i popisuje sebe samu. Všimněme si například, jak moderní západní společnosti popisují své struktury v krystalicky čistých pojmech, jako je například stát, národ nebo suverenita, a současně je naplňují stejně čistými ideály, jako je volnost, rovnost a bratrství. Naším úkolem je rozkrýt za tímto „čistým“ popisem „špinavý“ a spletitý svět ekonomických, mocenských, pedagogických, morálních nebo právních struktur a nejrozmanitějších technologií moci. Tento rozdíl mezi „čistými“ a „špinavými dějinami přitom nelze chápat v nějakém morálním nebo filosofickém slova smyslu, tj. že bychom mohli odkrýt nějakou pravou podstatu dějin a přijít na kloub tomu, jak fungují a kam směřují. Takový moralismus by byl zrovna tak nemístný jako kterákoli spekulativní filosofie dějin. Jde však o to, abychom ve zdánlivě „čistých“ strukturách a pojmech, jakými popisujeme naše dějiny, dokázali rozkrýt i dobově „špinavé“ řeči a slovníky. Jde o to pochopit, jak se i za zdánlivě jasnými a obecnými pojmy dějin moderní společnosti a politiky vždy skrývají konkrétní zápasy s nejasnými konturami a historicky nahodilými procesy a důsledky.

Jenže takové úvahy jsou moc složité, politici i média se jich bojí, aby neodradili voliče a čtenáře či posluchače, a tím se otevírá obrovský prostor pro mocichtivé populisty a lháře, kteří mají na všechny problémy předem připravené jednoduché odpovědi. Tomuto posunu a rozkladu pomohl internet, který marginalizoval argument záplavou emocionálně nabitých jednoduchých sdělení, místo kolektivu vytváří konektiv...

Paradox moderní společnosti spočívá v tom, že její život mnohem víc ovlivňují budoucí očekávání než minulé zkušenosti a tradice, a přesto v ní stále roste poptávka po historických příbězích včetně jejich morálního významu. Společenská převaha očekávání nad zkušeností tak současně zvyšuje i specifické očekávání, že historie dokáže odpovědět na otázky kladené přítomností. Dokonce i ona slavná teze o konci dějin, se kterou přišel rusko-francouzský filosof Alexandre Kojéve a kterou americký politolog Francis Fukuyama převyprávěl po roce 1989 jako historické vítězství liberální demokracie, není nic jiného než pokus odvyprávět definitivní smysl lidských dějin. Fukuyamovu tezi sice z ideologických pozic kritizovala levice i pravice, ale myslím, že její problematičnost spočívá především v tom, že se, Popperovými slovy, jedná jen o další příklad oné „bídy historicismu“. Nicméně, řekneme-li, že v dějinách se neskrývají metafyzické nebo dialektické zákony, neznamená to ještě, že by pro nás neměly žádný smysl. Právě naopak, historická vyprávění si uchovávají důležitost i v naší posttradiční době orientované na budoucí očekávání. Současně je však patrné, že tato vyprávění nemohou být zárukou platnosti nějaké společenské smlouvy a všeobecného konsensu. Nestalo se tedy z historie jen společenské hobby, takže to množství knih, časopisů a dalších periodik věnovaných dějinám ve skutečnosti paradoxně dokumentuje nástup doby posthistorické? Lze se vůbec ptát na smysl dějin, když učitelé i jejich žáci v každé další generaci přikládají historickému vědění tak malý význam? Co vůbec očekáváme od výuky „dějepisu“?

Nejsem si jistý, jestli to není moc velké zjednodušení...

Vaši obavu zcela chápu, protože v dnešní historické vědě i sociologii a filosofii dějin se objevují i extrémní názory popírající dějiny jako takové. Zcela správná a nutná kritika někdejšího sociálně darwinistického nebo marxistického pojetí dějin jako lineárního času, do kterého je zapouzdřený objektivní zákon pokroku lidstva a nadřazenost moderní doby nad všemi minulými zkušenostmi a tradicemi, se dnes leckdy zvrátila v nihilistické tvrzení, podle kterého každé historické vyprávění je jen formou kulturní hegemonie a elitářství, etnocentrické nadřazenosti nebo politické ideologie a mocenského útlaku. To se týká obzvlášť národních dějin, kdy původní romantické zbožnění národů vystřídala stejně vášnivá nenávist ke každému projevu národní kultury. Fanatický nacionalismus jako kdyby vystřídal stejně fanatický boj proti všemu, co má něco společného s národem jako sociální skupinou a jeho sounáležitostí. Samozřejmě že historici se podíleli na formování kolektivních pamětí moderních národů i jejich mýtů, ale to neznamená, že by historie byla „jen“ služkou politických vůdců a elitářských zájmů. A už vůbec to neznamená, že bychom mohli tvrdit, že národy, protože jde o „imaginární“, tedy „vymyšlená“ společenství zformovaná v moderní době, jsou jen hříčkou a výsledkem těchto zájmů. Imaginárnost národů rozhodně neznamená, že by tato společenství reálně neexistovala a mohli bychom je ignorovat coby výplod jakéhosi „falešného“ vědomí. Sociologické označení „imaginární společenství“, kam lze kromě národa řadit například i náboženská společenství nebo ekonomické třídy, rozhodně neznamená, že by taková společenství neexistovala nebo byla založená na ideologických lžích. Pouze se jím označují velké společenské skupiny, které jedinec nikdy v životě nemůže spatřit v celku, ale přesto si je může velmi dobře představit prostřednictvím různých symbolů a být s nimi spojen silným poutem a sdílet s ostatními jednu kolektivní identitu. To, co si představujeme a co je tedy imaginární, je současně velmi reálné a podstatným způsobem ovlivňuje náš společenský život. Musíme si uvědomit, že sama společnost je takové imaginární společenství, a přesto zcela reálně každodenně vnímáme její existenci. Zrovna tak musíme přistupovat i k národům a jejich dějinám a také k jejich zcela konkrétním formám sociální organizace a života, kam kromě národního hospodářství nebo umění patří i stát. Dnes možná leckdo považuje tento názor za samozřejmost, ale ještě v první polovině 20. století mnozí historici, sociologové a etnologové běžně vycházeli z naturalistické představy, podle které společenské a kulturní rozdíly mezi různými etniky a národy byly důsledkem biologických rozdílů a zděděných charakteristik daných společným biologickým, tj. rasovým původem. Když tehdy německý sociolog Max Weber tvrdil, že etnické skupiny jsou ...

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

Historie a národní identita