Národ a dějiny jako sociologický problém

(Výbor textů)

Tomáš G. Masaryk

Vydala Univerzita Karlova

Nakladatelství Karolinum

www.karolinum.cz

ebooks@karolinum.cz

Redakce Václav Hozman

Obálka Zdeněk Ziegler

Vydání první

© Univerzita Karlova, 2018

© Masarykův ústav a Archiv AV ČR, v. v. i., 2018

Text © Tomáš G. Masaryk, 2018

Preface © Miloš Havelka, 2018

Na obálce: Portrét T. G. Masaryka od německého malíře Otto Peterse z roku 1932 (foto: Oto Palán)

Strany 2–3: T. G. Masaryk a Spolek českých právníků Všehrd, 1930 (foto: ČTK)

Strana 8: TGM za pracovním stolem, 1930 (foto: ČTK)

Text předmluvy Miloše Havelky (FHS UK) vznikl za podpory programu Univerzity Karlovy Progres Q20 Kultura a společnost

ISBN 978-80-246-4120-1 (print)

ISBN 978-80-246-4140-9 (pdf)

ISBN 978-80-246-4220-8 (epub)

ISBN 978-80-246-4219-2 (kindle)

Kniha vyšla za podpory Komerční banky, a. s.

Obsah

1. Masarykova filosofická sociologie (Miloš Havelka)

2. ČÁST PRVNÍ: „OBĚTI KULTURNÍHO BOJE“

3. 1.   Vývoj moderní sebevražednosti

4. 2.   K terapeutice moderní sebevražednosti

5. 3.   Příznaky doby přechodní

6. ČÁST DRUHÁ: FILOSOFICKÁ SOCIOLOGIE

7. 4.   Podstata a metoda sociologie

8. 5.   Moderní pozitivismus: náboženství je pověra (Auguste Comte)

9. 6.   Noetický problém v ruské filosofii

10. ČÁST TŘETÍ: OTÁZKY NÁBOŽENSTVÍ A HUMANITY

11. 7.   Otázka náboženská a moderní filosofie

12. 8.   Hlavní zásady etiky humanitní

13. 9.   Náboženský problém ruské filosofie

14. ČÁST ČTVRTÁ: PROTI MARXOVI: „REFORMACI, NE REVOLUCI“

15. 10. Organizace třídní společnosti

16. 11. Hlavní problémy marxistické politiky

17. 12. Bolševictví a komunismus zásadně

18. ČÁST PÁTÁ: NACIONALISMUS BEZ ŠOVINISMU

19. 13. Národnost a mezinárodnost

20. 14. Česká reformace

21. 15. Význam znovuzrození

22. 16. Náš úkol a smysl boje

23. ČÁST ŠESTÁ: DUCH DEMOKRACIE A PRACOVNÍ MORÁLKA

24. 17. Demokracie proti teokracii

25. 18. Jak pracovat

26. 19. Demokracie a humanita

27. Ediční poznámka

Masarykova filosofická sociologie

Miloš Havelka

Protože vlastním historickým a společenským faktorem je člověk, musí být každé empirické pravidlo sociologie vyloženo zákony, které jsou čerpány ze studia lidské povahy. Proto se sociologické studium zakládá především na psychologickém pozorování a zkoumání přítomných poměrů: z přítomnosti sociologie proniká do minulosti a budoucnosti. Kdo nerozumí současnému společenskému životu, ten nerozumí starším a starým společnostem, neboť „lidé jsou to, čím vždy byli...“

T. G. Masaryk, Pokus o konkrétní logiku, § 66

„Jen málo zemím bylo v moderních dějinách dopřáno štěstí, mít mezi svými politickými představiteli osobnost tak mimořádnou, jako byl Tomáš Garrigue Masaryk,“ píše kanadský politolog Hubert Gordon Skilling ve své masarykovské biografii z roku 1994 a pokračuje: „Není divu, že se stal za svého života a na vrcholu své úspěšné politické dráhy, jako prezident, bezmála idolem veřejnosti, že vyrostl do takřka nadlidských rozměrů... V zahraničí ho často označovali za ‚filosofa na trůně‘, za zosobnění Platonova ideálu..., za muže vědy, který se ujal moci a řídí stát. Současně je však jen velmi málo zemí, jejichž vládci by svého velkého předchůdce tak zneuctili svými urážkami, třikrát po sobě se pokusili ho vymazat z paměti dějin a pomluvit jeho život i dílo.“[1] Dobře komprimováno – s ohledem na Masarykův význam i na peripetie dějin jeho působení – a zároveň nejširší výzva pro nové pročítání Masarykova díla a možná i pro jeho diferencovanější výklad, což může znít troufale, pokud si ovšem nepřipomeneme stále trvající nejednotu názorů na povahu celku jeho díla, o jeho těžištích, o jeho detailech a případně o jeho vlivu a působení.

Byl Masaryk jen vzdělaným a kultivovaným politikem vzešlým z akademického prostředí, jak ho spolu se svými následovníky vykládal po určitou dobu Zdeněk Nejedlý, případně politologem, který nakonec založil republiku a sehrál jednu z rozhodujících rolí v novém uspořádání střední Evropy po první světové válce (Wickham Steed)? Anebo byl především myslitelem a filosofem, jak s řadou dalších (Jaroslav Opat, Miloš Trapl, Lubomír Nový, Milan Machovec[2]) připomíná v uvedeném citátu také H. G. Skilling? Lze přistoupit na Masarykovu charakteristiku jako romantického filosofa dějin, jíž ho označkoval hlavní proud dobové akademické historiografie (Josef Pekař, Max Dvořák a do jisté míry i Jaroslav Goll)? Anebo bylo jeho dílo neseno především nábožensko-morálním zájmem, jak se Masaryka snažili ukazovat např. J. B. Kozák, J. L. Hromádka, Jaroslav Šimsa, jehož hlediska se reifikovala zejména v pracích o ruském myšlení? Dokonce i zajímavá (pouze německy vyšlá) monografie o Masarykově díle Otakara A. Fundy[3], usilující o sjednocení podobných rozdílných hledisek, překvapivě opomíjí to, čemu zde chceme věnovat hlavní pozornost, totiž Masarykovu sociologii.

Ne že by se jednalo o oblast zcela neprozkoumanou. Už před válkou psali zasvěceně o Masarykově sociologii Josef Král, Emanuel Chalupný, Inocenc Arnošt Bláha, Josef Ludvík Fischer, Antonín Obrdlík, Mykyta J. Šapoval ad., a po válce Karel Galla, Juliana Obrdlíková a Josef Macků, nehledě na důležitý sborník z tzv. „hodonínských konferencí“ Tomáš Garrigue Masaryk a sociologie[4]. Jen na okraj by se měla připomenout kapitola z monografické studie teoretiků dnešní střední generace sociologů Marka Skovajsy a Jana Balona Sociologie ve službě tvorby národa. Odkaz Tomáše Garrigue Masaryka,[5] kladoucí ovšem větší důraz na institucionální dějiny české sociologie.

Dostatek studií existuje také o genezi Masarykovy sociologie a jeho inspiracích v dobové sociologii, o jeho (většinou kritickému a sebevymezujícímu) vztahu k pozitivistickému objektivismu (A. Comte) a indukcionismu (J. St. Mill), k sociálnímu (L. Gumplowiz, G. Ratzendorf, A. Small, W. G. Sumner) i psychologickému (Lester F. Ward) evolucionismu a „biologismu“, resp. darvinismu vůbec (H. Spencer, TGM k němu připočítával např. také „nadčlověka“ Friedricha Nietzscheho) a také k ruskému „sociologickému subjektivismu“ (P. L. Lavrov, N. Michajlovsky, N. I. Karejev).[6]

I když byl Masaryk o dobové sociologii a sociální filosofii dobře informován, nelze nevidět, že jeho vlastní pojetí sociologie bylo značně neakademické. Opakovaně hovořil o svém „konkretismu“, jemuž je třeba rozumět jako „důrazu na jednotliviny, ...z nichž je svět ve skutečnosti složen“[7], jako upřednostňování zvláštní vývojové a systémové situovanosti jevů a problémů, jejich zřetelnosti co do působení. „Konkrétní vědy mají za předmět jednotliviny v jejich konkrétní totalitě.“[8]

Konstituce jednotlivin jako předmětů sociologického zkoumání i jejich vztahování k teoretickým poznatkům byla ovšem u Masaryka často osobní a jejich vnímání se opíralo o jeho vlastní morální přesvědčení. Poněkud provokativně lze konstatovat, že Masarykovo pojetí obecné sociologie bylo funkcí jeho vlastního chápání a hodnocení problémů života, jeho vlastního způsobu kladení otázek i snah o jejich řešení. Pro Masarykův „konkretismus“[9] bylo také důležité odlišování formalizované a zvěcněné podoby idejí na jedné straně oproti autentickým, individuálním životem a niterností (mravností) posvěcovaným způsobům jejich prožívání na straně druhé, jak se to ukazuje v protikladech jako humanita a humanismus, náboženství a církve, věčnost a situace, rozumnost a rozumovost atp.

V české veřejnosti (i odborné) se ale sociologická perspektiva výkladů Masarykova díla a působení příliš neprosadila,[10] jakkoli je zajímavá svým analytickým i sociálně a kulturně kritickým potenciálem, vypovídajícím také o Masarykově mentalitě a jeho pojetí vědeckosti. Z jiné strany Masarykova sociologie informuje o jeho výchozích lidských zájmech a skutečných postojích, a to možná více než všechny Masarykovy životopisy či pokusy o rekonstrukci „jeho filosofie“.

Proto je jistě zajímavé na tomto místě zdůraznit, že výklady Masaryka jako sociologa se oproti domácímu prostředí, jež je vnímalo a vnímá většinou jen akademicky, zřetelněji prosadily v zahraničí. Jako příklad uveďme rané připomenutí Masarykovy Sebevraždy v úvodu ke stejnojmennému dílu Émile Durkheima z roku 1897 nebo edici Masarykovy Sebevraždy v roce 1970 pořízenou Anthony Giddensem v řadě Zrození sociologie, opatřenou vydavatelovým rozsáhlým a zasvěceným úvodem.[11] Jistou pozornost Masarykově sociologii věnovala také edice textů ke smyslu českých dějin,[12] vydaná a uvedená bývalým členem pražského lingvistického kroužku René Welekem, a do jisté míry také monografická studie izraelského politologa Zvi Batschy.[13] Zmínit lze i knihu o Masarykově teorii státu a státního práva Radana Haina,[14] žijícího ve Švýcarsku, zajímavou nejen odkazy na Masarykovu sociologii, ale také výklady opomíjeného Masarykova republikánství, spojující jeho sociologii se státovědou. Snad nejvýrazněji však zahraniční zájem o Masarykovu sociologii dokládá bezmála čtyřsetstránkový výbor jeho sociologických a sociálně-filosofických textů, který připravili kanadští sociologové Alan Woolfolk a Jonatan B. Imber pod titulem Konstruktivní sociální teorie. Tomáš Garrigue Masaryk.[15] Úvod ke knize napsal americký politolog a sociolog Alan Wolfe (1942), v době vydání výboru ještě profesor na Boston College a ředitel Boisi Center for Religion and American Public Life, dnes emeritovaný. Od něho inciativa na vydání výboru z Masaryka asi také vzešla.[16]

Nečekaná charakteristika v názvu publikace ale míří jinam, než kam by se na první pohled mohlo zdát. Nejde o přirazení Masarykovy sociální teorie do dnešního silného proudu sociologického konstruktivismu, ale o zdůraznění „konstruktivnosti“ Masarykových analýz a kritik sociálního a politického světa, ve kterém žil, o vyzvednutí jeho sociologicky podloženého morálního a politického aktivismu. Či, jak to editoři poněkud složitě shrnují v mottu k celé publikaci: „Konstruktivní se sociologická teorie stává tehdy, jestliže se používá jako kritická síla a kulturní plán na znovudobytí terapeutického myšlení o světě.“[17]

Tomu také odpovídá předložený výběr Masarykových textů i uspořádání této knihy, které se o uvedenou publikaci opírá. Postupuje od problematiky vztahů mezi sociologií, její civilizační situací a „sebevraždou“ jako Masarykovým klíčovým problémem (Oběti kulturního boje), přes doklady specifik Masarykova pojetí sociologie jako filosofické sociologie (Filosofická sociologie)[18], k jejíž konstrukci se vlastně vztahuje většina Masarykových výkladů a kritik sociálního, národního i politického života. Výběr dále dokládá klíčový význam náboženství v této koncepci (Otázky náboženství a humanity) i její možnosti kritiky marxismu (Proti Marxovi) a nacionalismu (Nacionalismus bez šovinismu). Poslední část výboru Duch demokracie a pracovní morálka poukazuje na Masarykovo přesvědčení o komplementárnosti základních hodnot života a způsobů jeho utváření.

Masarykovo myšlení bylo dobově situováno do dvou důležitých a zároveň vnitřně propojených sociálních procesů. Jeden měl charakter obecně civilizační, druhý byl historicky individuální: máme zde na mysli jednak dokončení první fáze okcidentálních modernizačních procesů industrializace, urbanizace[19] a demokratizace, doprovázených sekularizací a nacionalizací, a jednak završení politického a ekonomického vzestupu českého etnika, které probíhalo takříkajíc ex nihilo vlastně po celé 19. století. Obojí svým způsobem rozkládalo zděděné, v zásadě v barokní době vzniklé „malé“ struktury sociálního života a formy bezprostřední kolektivity, regionální společenství nahrazovalo (v mnohém abstraktní) národní společností a vliv náboženství jako principu sociální koheze nahrazovalo nacionalismem a liberalismem.

Z kulturně a civilizačně závislé, vlastně jen agrární pospolitosti se Češi v průběhu doby rozvinuli v sebevědomou, i když ne zcela úplnou národní společnost (v „nejpokročilejší z neněmeckých kmenů tohoto státu“, jak prohlásil např. Josef Kaizl koncem roku 1893 v Říšské radě[20]), charakterizovanou sice jistým plebejstvím a egalitářstvím, ale zároveň i demokratismem, který tehdy výrazně předbíhal ostatní středoevropské národy.

Konec ukázky