Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Simona Ahrnstedtová

Žár a led

Ze švédského originálu En enda risk,

vydaného nakladatelstvím Forum ve Stockholmu

v roce 2016, přeložila Irena Lysáčková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA

v Praze roku 2019

jako svou 7252. publikaci.

Redakce Jana Žofková

Korektura Květa Svárovská

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2019

GRADA Publishing, a. s.,

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz, www.metafora.cz

HIGH RISK (En enda risk)

Copyright © 2016 by Simona Ahrnstedt

First published by Forum, Sweden

Published by arrangements with Nordin Agency AB, Sweden

Translation © Irena Lysáčková, 2019

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-054-3 (ePub)

ISBN 978-80-7625-053-6 (pdf)

ISBN 978-80-7359-584-5 (print)

Prolog

V tomhle domě je tolik věcí, které vyvolávají strach. Aspoň v dítěti. Divné jídlo. Rozzlobené hlasy. Nikdy nevědět, co se stane nebo kdy dostane výprask.

Ale sklep je přece jen ze všeho nejhorší.

Je tu zima a smrdí to tu.

Schoulila se u zdi a opřela čelo o kolena. Cítila se tak opuštěná, až se jí svíral žaludek. Jako by ji někdo bodl do srdce. Být sama a nenáviděná bolí. Je na to zvyklá, ale tak zlé to ještě nikdy nebylo.

Taky je tu tma. A má hlad.

Má hrozný strach, přestože se snaží brát to statečně.

Nebude brečet.

Ať jí udělají cokoli, nebude brečet.

1.

Ambra Vinterová hleděla do poznámkového bloku. Nápady a podklady pro článek, telefonní číslo na člověka, s nímž dělala rozhovor, a pro sebe připomenutí, že má koupit kafe. To poslední si dvakrát podtrhla. Od života nežádá příliš, ale ranní kafe k nezbytnostem patří.

„Ambro, posloucháš mě?“

Snažím se neposlouchat.

Ale jelikož se zeptala její nejbližší nadřízená v Aftonbladetu, zpravodajská redaktorka Grace Bekeleová, Ambra s veškerou diplomacií, které byla schopná, odpověděla: „Prosím tě, klidně pošli někoho jiného. Minulý týden jsem dělala navíc ten Varberg. A právě jsem se vrátila od požáru v Akalle.“

Ambra se pokusila o prosebný výraz. Musí přece existovat někdo jiný, koho může Grace na tenhle blbý úkol vyslat. Nějaký mladý, hladový novinář nebo novinářka, který ještě není tak cynický jako ona a ocení, že smí opustit pracovní stůl.

„Ale já bych byla ráda, abys tam jela ty.“ Grace se rozmáchla štíhlou rukou, na níž se zatřpytily dlouhé, špičaté nehty. Vypadá jako supermodelka, ale známá je nezpochybnitelnými manažerskými schopnostmi. A Ambra ví, že Grace tenhle boj jako téměř pokaždé vyhraje.

„A kde že to je?“ zeptala se otráveně. Oblečení jí smrdí kouřem. Nikdy si nezvykne, jak rychle se požár šíří. Tři minuty a chytlo všechno. Žádní mrtví, což není novinářsky moc zajímavé, nicméně je to dobře. Tři dny před Vánocemi lidé při požárech umírat nemusejí.

„V Norrlandu přece.“

„Norrland je velký. Nemůžeš to upřesnit?“ Ambra má pádné důvody, proč se jí na sever nechce, blbý úkol, neblbý úkol.

„Norrbotten. Někde tady mám přesné místo.“

Ambra čekala, zatímco Grace přehrabovala papíry na přeplněném stole. Sedí u pultu Breaking News, vlastního jádra mašinerie redakce večerníku Aftonbladet. Jsou dvě hodiny odpoledne a venku tma jako v pytli. Mrznoucí déšť a nárazový vítr. Počasí mají pochopitelně na prvním místě. Nezvykle krásné i nezvykle mizerné počasí bývá na webu na první stránce, protože vždycky dobře prodává. Dnes je to při téměř tisícovce kliknutí nejčtenější zpráva.

Ambra si v bloku nalistovala čistou stránku a s co možná největší dobrou vůlí se zeptala: „A co přesně mám v Norrbottenu dělat?“

Grace nadzvedla několik štosů papírů a málem převrhla hrnek starého kafe. Nikdo tu nemá vlastní pracovní stůl, dokonce ani vedoucí redakcí. Grace je jednou ze čtyř zpravodajských redaktorů, kteří se u stolu střídají během čtyřiadvaceti hodin, každý den, po celý rok. Zbývající redakce, od sportu, volného času a krimi po zahraniční zpravodajství, investigativní žurnalistiku a kulturu, jsou rozmístěné dokola hlavního pultu jako satelity kolem nikdy neusínajícího středu.

„Před chvílí jsem ten papírek měla. Mám za to, že to má být Kalix.“

Vždycky se najde něco, za co může být člověk vděčný. Ambra si do bloku poslušně zapsala Kalix.

„Jde o rozhovor s dvaadevadesátiletou Elsou. Máš jí zavolat a domluvit si schůzku. To číslo tady někde budu mít. Přišlo to do ,Dejte nám tip‘. Měla jsem pocit, že by z toho mohlo něco být.“

„Tak to teda zní dobře,“ potlačila Ambra úšklebek. „Dejte nám tip“ je elektronická rubrika Aftonbladetu, kam čtenáři posílají svoje tipy na zajímavé články a mohou si vydělat tisícovku, když se jejich návrh ukáže jako přínosný. V 99,99 % případů z toho nic nebývá, ale Ambra si pokorně zapsala i Elsa a mnula si prsty čelo. „Je to aspoň člověk?“ vznesla zvláštní otázku, která ale nebyl až tak irelevantní. Jednou ji vyslali na interview s dvacetiletým Sixtenem Bergem. A ukázalo se, že Sixten je bílý kakadu, který umí zpívat a tancovat na „Hooked on a feeling“. Byla z toho obveselující zpráva s povedeným videem na webu. Ale nic, o čem by Ambra během studia žurnalistiky zrovna snila.

Grace vytáhla neonově žlutý nalepovací papírek. „Tady. Elsa Svenssonová, narozená 1923. Měla románek s jedním z našich premiérů a měla s ním zřejmě tajné dítě.“

Ambra zvedla oči. „Někdy v poslední době?“ zeptala se skepticky.

Grace povytáhla obočí. „Té dámě je dvaadevadesát, jak jsem říkala, takže ne, v tomhle tisíciletí to nebylo. Ale ještě nikdy nemluvila s médii a vypadá to, že je to pravá norrbottenská starousedlice. Může z toho být dobrá story. Napínavá, dlouhá životní pouť, exotické místo, víš, ne? A k Vánocům se to dokonale hodí, bude to číst hodně lidí.“

„Mhm,“ zamručela Ambra bez známky nadšení. „A se kterým premiérem to bylo?“

„S nějakým, co už nežije. Musíš to pořádně prověřit.“

„Copak neměli všichni hromadu nemanželských dětí?“ Ambře se do toho opravdu nechce. To už by radši několikanásobné vraždy nebo dopravní nehody.

„No tak, Ambro. Je to pro tebe jak dělané, přesně tohle ti jde. Bude se na to klikat o sto šest a já mám nařízeno sehnat takových věcí víc, neskutečně dobře to prodává. A kromě toho si ta babka přála, abys to s ní udělala právě ty.“

„To určitě,“ zapochybovala Ambra. Ale někdy se to stává, že se čtenáři chtějí setkat s konkrétním reportérem.

Zase se podívala k oknu. V nepravidelných intervalech na ni blikal adventní svícen. Fungování celé jejich branže spočívá v mnoha kliknutích, která s sebou nesou zisky z reklam. A nelze ignorovat fakt, že Ambra je v terénu zřejmě kvůli reorganizaci, jinak by přišla o práci. Už několik let její kariéra nepřipomíná nic jiného než klesající křivku. Jestli se nevzchopí, skončí na noční směně. Noc je slepá ulička. Sedí tam takoví, co nikdy nevyjdou ven a žijí jako bledí noční živočichové, překládají bezcenné anglické články a psychicky zmírají. Vzdala se.

„Fotograf bude?“

Grace přisvědčila. „Jeden místní týpek na volné noze. Máš ho kontaktovat, až tam budeš.“

Ambra vstala ze židle. Jet teď domů nemá smysl. Dojde si pro kafe, koupí studenou bagetu z lednice v jídelně pro personál, zavolá dvaadevadesátileté Else a zůstane v redakci, aby se na rozhovor připravila. Hurá.

„Pošleš mi informace, které máš?“ požádala Grace.

„Chci, abys mi co nejrychleji poslala první text. Když to bude opravdu dobrý, možná bychom udělali ještě další reportáže. Norrlandská zima, sobi, sněhová idylka a tak.“

Ambra lehce přešlápla.

„Chtěla jsi ještě něco?“ zeptala se Grace.

Ambra váhala.

„Vím, že je to na poslední chvíli a je to daleko. Ale snaž se do Vánoc vrátit domů.“ Gracin hlas zněl naléhavě a přitom přátelsky a Ambra věděla, že to nadřízená myslí dobře.

I když o slavení Vánoc jako takové tu nejde. Ambra má jednoho jediného příbuzného – nevlastní sestru Jill – a s tou v posledních letech Vánoce neslaví. Problém není ani to, že dělat rozhovor s exmilenkou jedné kdysi známé osobnosti je pod její úroveň. Novinář by sice nikdy neměl dostávat ponižující úkoly (pravidlo, které nikdo nedodržuje), ale Ambra dřív pracovala v redakci zábavy a dělala už podstatně horší věci. V cestě na sever jí však brání vážné důvody.

„To zvládnu,“ řekla a zadržela povzdech. Její soukromý život se týká jenom jí.

„Já vím, že jo,“ změřila si ji Grace pohledem.

Dvaatřicetiletá Grace je jen o dva roky starší než Ambra. Je už zkušená a zavedená zpravodajská redaktorka na jedné z nejnáročnějších pozic v této branži. A jako by její poměrně nízký věk a pohlaví nebyly dostatečným handicapem – Grace je kromě toho navíc černoška. Narodila se v Etiopii, jako dítě se přistěhovala do Švédska a byla takříkajíc akademický génius. Grace Bekeleová je v branži legenda, a když se podívá tím svým pohledem, je Ambra ochotná přejít i po žhavém uhlí. Nebo jet do Kalixu.

„Dík.“

„A poslyš, vím, že stojíš o tu práci v investigativní redakci. Nezapomněla jsem na to. Přimluvím se za tebe u Dana Perssona, až budu mít příležitost.“

Ambra najednou nevěděla, co má říct, vděčnost je ošemetný pocit. Ale je to její sen. Pracovat v investigativní redakci Aftonbladetu, vyhledávat senzace a psát delší reportáže. Povídá se, že se tam má brzo uvolnit jedno místo. To se stává zřídka a pochopitelně se o něj bude prát hodně lidí. Nejspíš všichni její kolegové a konkurenti. Ale pokud se v nadcházejících týdnech nějak neznemožní, možná by přece jen mohla mít šanci. A pokud se vyvaruje toho, aby urazila vedoucího redaktora Dana Perssona. Když nad tím tak přemýšlí, možná přece jen nevadí, že odjede do Kalixu.

„Děkuju. Pojedu zítra.“ V duchu už začala promýšlet, jak článek pojme, a přitom automaticky probírala vybavení a výstroj, které potřebuje s sebou.

„Počkej,“ zarazila ji Grace. Zvedla ještě jeden nalepovací papírek, tentokrát oranžový, ve tvaru šipky. „Tady je. Spletla jsem to. Není to Kalix, koukám. Promiň.“

Hlavně ať to není Kiruna, napadlo Ambru, ještě než to Grace vyslovila: „Ta paní žije v Kiruně. Tahle dvě města se mi pořád pletou. Ale asi je to jedno jako druhý.“

Řekla to s nenuceností těch, kteří mají za to, že Stockholm je severní výspa veškeré civilizace. Norrland se svou ohromnou rozlohou je i pro vzdělané lidi z velkoměsta něco jako nepopsaný papír. Ale Ambra ví víc. Téměř každé peklo může mít několik různých stupňů.

Kiruna. Pochopitelně Kiruna.

Vytrhla papírek Grace z ruky a se smíšenými pocity odkráčela.

Proč to musí být zrovna Kiruna? Město, kam už se nikdy nemínila vracet. Místo, kde se třásla zimou, kde brečela a zmítala se nenávistí víc než kdekoli jinde na světě.

Míjela studio internetové televize a oddělení krimizpráv. Když procházela kolem investigativní redakce, toužebně nahlédla dovnitř. Tihle jsou jedni z mála, kteří smějí sedět za zavřenými dveřmi. Došla si pro hrnek kafe a notebook a jen taktak se vyhnula své „Nemesis“, Oliveru Holmovi, a posadila se na volnou pohovku. Zapnula počítač a přihlásila se. Program s e-mailovou poštou se spustil. Během deseti minut dvacet e-mailů. Devatenáct z nich nenávistných, reagujících na článek o sexuálním obtěžování v jednom fitness centru, který napsala dnes ráno. Pročítala si je a věděla, že ty úplně nejhnusnější by měla přeposlat na bezpečnostní oddělení, ale nepřiměla se k tomu. Novinařinu dělá dost dlouho na to, aby se nechala znepokojit anonymními nenávistnými výpady proti ženám. Dnes místo toho bude psát o nemanželských dětech v Kiruně.

Vyťukala číslo Elsy Svenssonové, povzdechla únavou a čekala. Tušila, že bude trvat dlouho, než se vrátí do svého bytu, ke své televizi a gauči.

2.

Tom Lexington přihodil do krbu poleno. Přestože je dům dobře izolovaný, z ohně je příjemné teplo navíc. Venku je dvacet pod nulou a z nebe se valí sníh. I když, kdy se v Kiruně nevalí sníh? Až bude chtít vyjít z domu, bude si muset cestu proházet lopatou.

Díval se do ohně. Když se soustředí na plameny a zvuk praskajícího dřeva, cítí se téměř normálně. Natáhl se pro další poleno. Právě když ho přikládal, uslyšel z odkládacího stolku tiché zabzučení telefonu. Vstal, aby se podíval, kdo volá. Lodestar Security Group, ústředna. Z práce.

Poškrábal se ve vousech. Měl by odpovědět, mohlo by to být něco důležitého, ale ani dnes na to nemá sílu. Místo toho se odšoural do kuchyně, ale zapomněl, proč tam šel. Zůstal stát a upřeně se díval z okna na sníh a les. Čekal na předpověď počasí v rádiu. Vtom z přístroje zazněl hlasitý zvuk, nějaká rána. Znělka následujícího pořadu, který se věnuje myslivosti. Tomovi se roztřásly ruce. Pak stehna. Zorné pole se mu zúžilo a ztěžka dýchal. Šlo to rychle, od okamžiku, kdy uslyšel ránu, to netrvalo ani vteřinu, a už měl pocit, že se hroutí.

Zatápal rukama po kuchyňské lince, aby nespadl. Srdce se mu rozbušilo jako zběsilé. Najednou vůbec není ve svém domě. Není v lese u Kiruny, v zimní krajině, kde je minus dvacet a spousta sněhu. Je v poušti. V tom žáru. V díře, kde ho vyslýchali a mučili. Srdce a krev mu dunivě pulzují a je to, jako by se země pod ním chvěla. Před očima se mu začaly jako film odvíjet vzpomínky. Přinutil se nadechovat nosem a vydechovat pusou, ale nepomohlo to. Je tam.

Rozpřáhl se a vší silou udeřil do linky. Bolest vystřelila paží vzhůru a rychle se šířila tělem – a doopravdy to pomohlo. Bolí to jako čert, ukrutná bolest ťala do záchvatu strachu a Tom je zase zpátky v domě.

Zhluboka, trhaně se nadechl. Návrat do minulosti netrval víc než pár vteřin, ale je zpocený jak myš. Na vratkých nohou ušel několik kroků k barové skříňce a vytáhl láhev whisky. Myšlenkou na to, kolik prázdných láhví už stojí pod dřezem, se nezaobíral a důkladně si přihnul. Pak otočil vodovodním kohoutkem. Kiruna leží na sever od polárního kruhu a voda v potrubí pod domem je ledově studená. Lačně pil. Když odkládal skleničku, zdálo se mu, že znovu slyší telefon. Šel do obýváku a sebral mobil ze stolku.

Mattias Ceder, četl na displeji. Už zase. Mattias mu volal celý podzim. Tom mu to ani jednou nezvedl. Také teď hovor vymáčkl, vzal si telefon s sebou do kuchyně, kde si do odložené skleničky nalil whisky. Dvě vteřiny nato telefon zazvonil znovu. Podíval se. Zase Mattias Ceder, samozřejmě. Ten chlap byl vždycky hrozný umíněnec. Kdysi byli s Mattiasem nejlepší přátelé a spolubojovníci. V té době by bez váhání jeden za druhého položili život. Ale už je to dlouho. Od té doby se mnohé změnilo. Tom pozoroval telefon, dokud neutichl. Pípla příchozí zpráva.

Mohl bys jednou sakra odpovědět?

Pořádně si lokl, dolil si a otáčel skleničkou v ruce.

S Mattiasem už hodně let nemluvil. Když byli mladí, dokázali se spolu bavit o všem, ale jen do té doby, dokud ho Mattias nezradil.

Tom se zadíval do dřezu plného hrnků, talířů a příborů, které nebyl schopný dát do myčky. Paní, co mu uklízí, má přijít zítra, a tak to nechá být, i když nikdy nebýval ten typ, co za sebe nechává svůj bordel uklízet druhé.

Vzal si skleničku, láhev a telefon a vrátil se do obýváku. PTSS už dřív měl, protože je vojákem víceméně od svých osmnácti let. To člověk sakra dobře ví, co je posttraumatický stresový syndrom. Bojoval, viděl umírat kamarády, utrpěl zranění. Zanechalo to v něm stopy, a tak strach a znovuprožívání událostí – po obzvlášť těžkých zážitcích – už zná z dřívějška. Ale nikdy to nebylo takové jako teď. Vzpomínky přicházejí jako ze vzduchoprázdna. Může je vyvolat nečekaný zvuk, světlo, téměř cokoli a najednou ja zase tam, zpátky v zajetí. Je to naprosto mimo jeho kontrolu. Kdyby se věci měly jinak, možná by si dokázal představit, že se s tím Mattiasovi svěří. Mattias je taky voják a také zažil mnoho vypjatých situací. Ví, jaké to může být. Zná věci, které civilisté nikdy nepochopí.

Vyprázdnil skleničku. Trochu se mu zatočila hlava. Vzal do ruky telefon a napsal Mattiasovi:

Jdi do prdele.

Vlastně mu udělalo dobře, že to poslal. Civěl na displej, jestli nedostane odpověď, ale nic nepřišlo. Jestli Mattias znovu zavolá, možná to vezme, rozhodl se. Teď je opilý, cítí to, ví, že má zamlžený úsudek a že by vůbec nikomu neměl volat. Když je mu takhle, tak ne. Přesto jedno číslo vytočil. Ne Mattiasovo. Někoho jiného. Dopadl na gauč a poslouchal vyzvánění.

„Haló?“ ozvala se Ellinor.

„Ahoj, to jsem já,“ zahuhlal.

„Tome.“ Zněla smutně, když vyslovila jeho jméno.

„Chtěl jsem jen slyšet tvůj hlas.“ Snažil se mluvit co nejnormálněji.

„Už s tím musíš přestat. Jenom sám sebe trápíš. Neměl bys mi volat.“

„Já vím.“ Měl by se osprchovat. Oholit. Vzchopit se. Nevolat své ex týden co týden. „Ale chybíš mi.“

„Musím to položit.“ V pozadí byly slyšet slabé zvuky.

„Je tam on?“

„Ahoj Tome. Opatruj se.“ Zavěsila.

Hleděl upřeně před sebe. Byla pochopitelně chyba volat Ellinor, to věděl předem. Ale jak bez ní dokáže jít dál? To mu doopravdy nejde na rozum. Veškerý jeho vojenský výcvik spočíval právě v tom. Přinutit sám sebe dokázat nemožné. Přinutit tělo pokračovat, přestože by to ze všeho nejradši vzdalo, přestože výhledy jsou beznadějné a ztráty zničující. Jde o to, nemyslet na nic jiného než na to, co je jeho momentálním úkolem.

Lehl si s hlavou opřenou o podpěrku a civěl do stropu. Začaly ho znovu zaplavovat vzpomínky na zajetí. Když ho věznili, držel se jen díky tomu, že myslel na Ellinor. Pomáhaly mu vzpomínky na její úsměv a touha být zase s ní.

Bylo na hlavu jí volat. Je namol a nedokáže myslet jasně. Ale přijít sem, daleko na sever, bylo správné. Ellinor bydlí v Kiruně a on jí chce být nablízku. Udělá všechno pro to, aby ji dostal zpátky. Všechno.

3.

V Kiruně je opravdu hrozná zima, pomyslela si Ambra, když šla z letadla do letištní budovy. Vítr z ní rval bundu a ona napůl běžela za spolupasažéry. Polární kruh překročili dávno předtím, než přistáli, a tady nahoře slunce zapadlo desátého prosince a na obzor se nevrátí dřív než v lednu. Teď, uprostřed dne, je zatím příšeří, ale tma padne za pár hodin.

Měla s sebou jen příruční zavazadlo, a tak rychle prošla příletovou halou a východem ven k letištnímu autobusu. Nepříjemný pocit narůstá každým krokem. Kolem jsou metrové hradby sněhu a sníh leží i na chodníku, takže jí v příliš tenkých kozačkách podkluzují nohy. Za plotem z ostnatého drátu vyjí psi zapřažení do saní. Když nastoupila do autobusu, ještě pořád se třásla zimou, koupila si lístek do Kiruny a sedla si k oknu. Sníh, sníh, sníh. Nelibý pocit je skoro fyzický. Autobus nastartoval.

Když do Kiruny přijela poprvé, bylo jí deset let. Tehdy to taky bylo několik dní před Vánocemi, možná proto jí to teď připadá tak těžké. Vybavila si vystresovanou sociální pracovnici s kudrnatými světlými vlasy a těkavým pohledem, která jí řekla, že u rodiny, u které dočasně bydlela, už nemůže být. Ambra si pamatuje, jak tam seděla se svým medvídkem v náruči. Věděla, že na plyšáky už vlastně byla moc velká, ale byl její jistota.

„Jak se jmenuje tvůj medvídek?“ zeptala se sociální pracovnice takovým tím strojeným hlasem, jaký dospělí vždycky mívají.

„Prostě Medvídek,“ zašeptala.

„Pojedete s Medvídkem k jiné rodině. Pojedete sami autobusem, ale už jsi velká, Ambro, půjde to výborně. Bude to takové dobrodružství.“

Ambra nastoupila s Medvídkem a svojí malou krabicí po mamince a tatínkovi do autobusu.

„Přijdou ti naproti?“ zeptal se řidič. Ambra přikývla, neodvážila se přiznat, že neví.

Řidič byl hodný, nabídl jí svíravě pálivé tablety na bolení v krku a celou cestu si s ní povídal. Ale když dorazili na místo, zmocnil se jí strach. Nikdy dřív neviděla tolik sněhu. Přestože si už vzala všechno svoje teplé oblečení, byla jí zima. Držela se blízko řidiče, když pomáhal ostatním cestujícím vytáhnout kufry a tašky ze zavazadlového prostoru. Co když jí nikdo nepřijde naproti? Co by pak dělala?

„Ty jsi to dítě bez rodičů?“ uslyšela za sebou chladný hlas.

Ještě než se otočila, věděla, že to nebude dobré.

„Tady jsi měla vystoupit?“

Ambra sebou trhla a vrátila se do přítomnosti.

Vstala, popadla tašku a spěšně vystoupila z autobusu. Brodila se sněhem a šťastně se dostala k hotelu Scandic Ferrum, aniž se svalila do závěje. Když vešla do tepla, sklepala ze sebe sníh. Uvítala ji mladá recepční, Ambra se zapsala a výtahem vyjela do svého pokoje v prvním patře. Uvnitř byla strašná zima, vytáhla proto z tašky fleecovu mikinu, popadla počítač a sjela zase zpátky dolů do recepce.

„V mém pokoji je velká zima,“ oznámila.

„Měli jsme problém s topením,“ vysvětlila recepční přívětivě. „Pracujeme na tom, bohužel vám nemohu nabídnout jiný pokoj.“

Ambra se rozhodla, že bude pracovat v hotelové restauraci, sedla si ke stolu a otevřela počítač. Restaurace byla plná lidí, kteří přišli na oběd, nejspíš úplně normálních lidí, a přesto se jí sevřel žaludek. Putovala pohledem po místnosti, znova a znova, a nespouštěla oči ze vchodu v obavě, že se setká s někým ze své minulosti, jakkoli nepravděpodobné to bylo.

Jmenovali se se Esaias a Rakel Sventinovi, ti, kdo se stali jejími novými náhradními rodiči. Esaias byl vysoký a přísný. Rakel bledá, mlčenlivá, s vlasy zapletenými do tlustého copu, který jí sahal až skoro k pasu. Měli pět synů, čtyři starší, z Esaiasova prvního manželství, a jednoho společného, který byl o rok starší než Ambra. Esaias byl velitelem rodiny.

„Sedni si dozadu,“ poručil jí. Ukázal na staré auto a Ambra nastoupila; stejně neměla na vybranou. Esaias Sventin se natáhl, vzal jí z náruče Medvídka, hodil ho do koše a zabouchl dveře.

Někomu upadl podnos a Ambra se s trhnutím vrátila zpátky do restaurace. Rozhlédla se kolem, srdce jí tlouklo a zachvěla se, když vešel vysoký hubený muž. Zachvátila ji nechuť, skoro strach, než jí došlo, že to není Esaias, ale jen někdo, kdo se mu mlhavě podobá. Ale její tělo si pamatuje.

Napila se kávy a položila ruku na telefon. Jsem dospělá, opakovala si. Je to její mantra. Bezprizorní děti dopadají každou vteřinu všude na světě špatně. Příliš mnoho jich má mnohem horší život, než jaký musela vystát ona. Kdyby jen mohla odjet z Kiruny, všechno by zase bylo v pořádku.

Monitor zablikal. Zprávy přicházejí nepřetržitě celý den. Přelétla ty nejposlednější, sdílela jeden odkaz na Twitteru a vložila fotografii na Instagram. Pracuje jako reportérka moderní doby, taková, o kterých se mluví na všech redakčních schůzích a při každé reorganizaci – novinář, který má vyjít „mezi čtenáře“. Mnozí z kolegů reptají, někteří si připadají příliš dobří na to, aby psali na sociální sítě, ale jí to dokonale vyhovuje a její pozice v rámci sociálních sítí je nejspíš jedním z důvodů, proč ji ještě nevyhodili. A tak se činí, aby na sebe upozornila digitálně.

„Nejste náhodou Ambra Vinterová?“

Podívala se na muže, který ji oslovil. Mladý, štíhlý a neskutečně pohledný. Rozumné zimní oblečení a pořádné boty. Přes jedno rameno na širokém pásu zavěšený velký fotoaparát Nikon, na druhém rameni taška s objektivem.

„Vy jste ten fotograf,“ zkonstatovala.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

1.

2.

3.