Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Suzanne Enoch: Ďábel ve Skotsku

Vydání první

Copyright © 2018 by Suzanne Enoch

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2277. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Devil in Scotland

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press, New York v roce 2018

Český překlad © 2019 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1128-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1129-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Suzanne Enoch

Ďábel ve Skotsku

Třetí díl série

Neobyčejní hrdinové

Věnováno Karen Hawkinsové, Stephanii Laurensové,

Victorii Alexanderové, Lindě Needhamové

a Susan Andersenové –

je mi ctí a potěšením být vaší přítelkyní,

i když mám trochu obavy z vašich měřítek.

Jste nejlepší!

Prolog

Inverness, Skotsko, 1806

Becca bude nejspíš v ranním salonku, protože nemá ráda hádky. Callum MacCreath zabouchl dveře salonu bratrovi před nosem a dusal dolů po rovném schodišti, aby vyhledal jediného příčetného hosta, jenž se dnes večer v MacCreath House nalézal. Shodou okolností to byla i jediná žena v domě. Ať si ten ďábelský kvartet v patře kšeftuje a plánuje, jak utratí své bohatství. On se na tom podílet nechtěl. Vůbec. Ne, když to znamenalo upřednostnit prachy před zdravým selským rozumem, sakra.

Už jen představa, že jeho starší bratr Ian, hrabě Geiry, se nechá zatáhnout do intrik s někým tak chamtivým a sobeckým, jako je vévoda z Dunncraighu, ho překvapovala. Spíš děsila. Samozřejmě si připadal, jako by ho střelili mezi oči, protože o ničem z toho neměl sebemenší tušení. Ano, chápal něco z plánování trvajícího šestadvacet let – sňatky mezi MacCreathovými a Maxwellovým klanem se uzavíraly po staletí a Dunncraigh byl Maxwell s velkým M, náčelník klanu. Moc si hledá moc. Zda MacCreathovi mají stát tak blízko po vévodově boku, to byla docela jiná otázka. Odpověď znal, opilý stejně jako střízlivý. Ale Ianovi ani střízlivost nezabránila nechat se zaplést do téhle vznikající katastrofy.

Pokud šlo o Calluma, před několika minutami začal litovat, že se vracel dnes večer domů přes místní krčmu. Nebo že se vůbec vracel domů.

Ale Rebecca Sandersonová tu byla celý večer, očividně zatažená doprostřed tohoto nesmyslu bez jediného spojence na dohled. To mu bylo líto. A jestli ji natlačí do něčeho, co si nepřeje, on se postará, aby se to neuskutečnilo. Tečka. Vrčel si tento slib pro sebe, když se zastavil u zavřených dveří ranního salonku. „Becco?“ zavolal a snažil se, aby zněl jeho hlas klidně. Zabušil klouby prstů do staré, naleštěné dubové výplně. „Schováváš se?“

„Neschovávám,“ zaznělo z nitra pokoje kultivovaným anglickým akcentem. „Všichni jste byli hluční a směšní, a tak jsem odešla.“

Callum se nedomníval, že on byl směšný, ale to sem nepatřilo. „Jdu dovnitř, děvče.“

Stiskl kliku dveří a vstoupil do místnosti. Rebecca Sandersonová, veleanglická dcera veleanglického George Sandersona, který se dosud nalézal nahoře v kvartetu rádoby obchodních titánů, stála těsně u krbu, paže zkřížené na tmavě modrých hedvábných šatech, pošitých od pasu až k podlaze korálky, a zvedla oči stejně safírové barvy pod velmi umnou spletí plavých vlasů, aby je na něj upřela.

„Omlouvám se, že jsem zmeškal večeři,“ zavřel za sebou dveře a zamkl. On a Becca se znali už deset let, od doby, kdy jí bylo osm a jemu deset, ale dnes vypadala daleko… dospěleji, než si dokázal z minula vybavit. Znepokojovalo ho to. Celý ten zatracený večer ho znepokojoval a množství whisky, kterou zkonzumoval, tomu nijak nepomáhalo.

„Taky mě mrzí, žes ji propásl,“ řekla. „A mrzí mě, žes šel pít, a mrzí mě, že ses rozhodl doprostřed toho všeho vpadnout a všem vyčíst, že konspirují za tvými zády.“ Trochu zvedla bradu. „My – tvůj bratr a já – jsme se několikrát pokoušeli tě zapojit, ale neobtěžoval ses.“

Takže už mluví za Iana. Měl sto chutí ji popadnout za nahá ramena a pořádně zmáčknout, aby toho nechala. „Jsem si celkem jistý, že se mi ani jeden z vás nezmínil o tom, že ty a můj pitomý bratr uvažujete o sňatku,“ ucedil a slova mu zůstávala vězet v hrdle. „To bych si pamatoval.“

„Ian – lord Geiry – ti to měl sdělit před týdnem. Evidentně“ – a vyslala významný pohled k jeho zmačkanému černému kabátu a kalhotám – „jsi po tu dobu nebyl doma.“

Shlédl na svůj úbor. Ano, Jamie Campbell mu vyprázdnil obsah svého žaludku na holínky a trošku možná skončilo i na rukávech, ale U Sedmi sáhů neplatila právě nejpřísnější pravidla odívání. „Byl jsem pryč,“ namítl. „A proč jsem tu za zločince já? Já nejsem ten, co se tě pokusil zatáhnout do manželství, abych získal věnem lodě.“

„Nikdo mě do ničeho nezatahuje,“ odpověděla škrobeně. „Čekala bych, že mě znáš líp.“

Znal. A to ho trochu uklidňovalo. Možná to byly jen samé řeči a dohady a nic nebylo domluveno napevno. Nic se neodsouhlasilo a ona dosud není ničí pěšák. „Pak ti nemusím připomínat, že se už léta shodneme na tom, že vévodovi z Dunncraighu se nedá věřit ani dobrý den. Nebo jak ses smála, když jsem říkal, že jestli Ian ještě jednou povečeří s Dunncraighem, vévoda si ho začne plést s beďarem na svém zadku.“

„Nezáleží na tom, co jsme říkali dřív. Neměl bys o těch dvou vtipkovat, Callume. Nepatří se to.“

Callum se přisunul blíž k ní, bradou se otřel o uzel plavých vlasů na temeni její hlavy, jak se k ní naklonil. „Co říkáš, že bychom zašli do taverny, Becco, a nechali ty uprášence, ať si šustí papíry a buší se do prsou sami? Hádám, že jim nebudeme chybět.“

Líce jí o tón potemněly. „Víš přece, že nemůžu,“ odpověděla; vzorná anglická výslovnost pořád zněla takhle daleko na severu Skotské vysočiny nemístně. „Dámy netráví večery v krčmách, zvlášť ne ve společnosti mladíků s pochybnou reputací. A už vůbec ne za daných okolností.“

„Na nějaké zatracené okolnosti kašlu.“

Promluvil divočeji, než měl v úmyslu. „Jsou, jaké jsou,“ namítla. „Hrubostí se nic nezmění.“

„Měl jsem dojem, žes chodívala k Sedmi sáhům ráda. Kdybys… Víš přece, že Ian tě tam nikdy nevezme. Nejspíš obroste pavučinami.“ A ona dozajista ne, což byl jeden z tisíců důvodů, proč by Rebecca Sandersonová a Ian MacCreath vůbec neměli mluvit o manželství. Zato ona a on – dávalo to mnohem větší smysl, když ho to teď napadlo. Kdyby nestrávil většinu uplynulého týdne – nebo vlastně většinu roku – U Sedmi sáhů, mohlo ho to napadnout mnohem dřív.

Modré oči se střetly s jeho pohledem, pak se odvrátily. „Neměl bys říkat takové věci,“ trvala na svém. „Tvůj bratr má na bedrech ohromnou odpovědnost a na to, že je mu teprve šestadvacet, ji nese dobře.“

„A ponese ji úplně stejně, až mu bude šestašedesát,“ opáčil Callum přezíravě. „Tobě je teprve osmnáct a mně je teprve dvacet, a měli bychom tedy celý večer tančit rejdovák U Sedmi sáhů, kde mají štamgasti aspoň krev v žilách a v kostech se jim neusazuje prach a rez. Jestli ti staříci nahoře chtějí mezi sebou uzavírat mizerné obchody, tak ať.“

„Lord Geiry – Ian – není pitomý, Callume. Ani starý. A neměl bys takhle mluvit o vlastním bratrovi,“ opakovala hlasem ostrým, i když tlumeným.

„Proč bych k čertu neměl?“ zamračil se. „Říkáme o něm oba totéž od chvíle, co jste se přistěhovali sem na Vysočinu. Jediné, co kdy s námi Ian podnikal, bylo, že chodil plavat do jezera, a to nejspíš proto, že to je to jediné, v čem mě kdy dokázal porazit.“

„Callume, ne…“

„Pamatuješ si na ten první den, kdy jsme se setkali, jak jsem tě hecoval, abys vylezla na ten dub, a Ian říkal, že si zlomíš vaz?“ Přejel jí prstem po hrdle a uvědomil si s podivným… duněním v útrobách, že se mu líbí dotýkat se jí. A to ne tak, jako když ji vyhazoval do sedla nebo jí pomáhal vylézt na kamennou zeď a hledat ptačí vejce. Proč vůbec trávil tolik času v taverně? Už uplynuly celé týdny nebo snad i měsíce, co byl s Beccou naposled rybařit – nebo tančit, nebo jezdit na koni. „Nemáš zlomený vaz.“

Zašklebila se a vzhlédla k němu. „Odřela jsem si koleno. Neměls mě pokoušet a já se rozhodně neměla nechat vyprovokovat. Tvůj bratr měl pravdu. Proto ještě není pitomý. Velice usilovně se snaží zajistit bezpečí a blaho vaší rodiny do budoucna. Zato ty smrdíš whisky a laciným parfémem.“

Tu poslední část ignoroval. Ta první působila příliš… obyčejně na Beccu, kterou znal. „Tak tys tedy u těch rozhovorů taky byla?“ zeptal se. „Věděla jsi, že Ian chce k tvému tátovi do loďařské firmy, a věděla jsi, že mají v úmyslu pronajmout si loděnice od Dunncraigha, a neřekla jsi mi o tom ani slovo.“

„Nebyls tu, Callume,“ odsekla. „Kdybys netrávil tolik času napůl utopený ve whisky a s lehkými holkami, možná by sis toho všiml. Teď jsi taky opilý.

Ano, byl opilý. Jednoznačně. Mohl to nazývat svým pancířem na ochranu před bratrovými nesmysly, ale začínalo být jasné, že propásl několik hodně významných událostí. Srdce se mu zčistajasna sevřelo. Nebyl příliš zabedněný, příliš nadřazený tomu, co považoval za nesmysl? Nečekal příliš dlouho? „Je to pravda, ano?“ naléhal a žluč mu stoupala do hrdla spolu se slovy, která nechtěl pronést nahlas. „Udělalas to. Nemuseli tě nutit, protože jsi souhlasila, že si ho vezmeš. Iana, proboha!“ Polkl, silou vůle potlačoval otázku, a nedařilo se mu to. „Proč?“

Ramena se jí trochu nadzvedla. „Ty hlouposti, co jsem dělala v dětství, jsou mi teď trapné. Ty mě teď přivádíš do rozpaků. Bylo mi osm let, když jsem šplhala na ten strom. Teď už mi osm není.“ Zadívala se na něj. „A tobě není deset.“ Rebecca se nadechla. „Taky nejsi seriózní, a nechceš být. Tvůj bratr je. A znám ho celou věčnost a s mým otcem mají podobné obchodní zájmy. Dává to smysl.“

„Bodejť, Ian je seriózní,“ souhlasil a stále se snažil pochopit všechny ty nesmysly, co se na něj dnes večer valily. Napůl čekal, že se Ian k téhle nové příležitosti postaví hloupě; Dunncraigh měl bratra poslední dobou doslova pod palcem. Klanová politika, obchody, to všechno lorda Geiryho fascinovalo – a díky jejímu otci dostal nebo časem dostane spolu s Beccou flotilu lodí a nový, vzkvétající podnik.

Ale Rebecca lezla po stromech a ráda se učila textům oplzlých hospodských písní. Ian ji do měsíce unudí k smrti. To každý chápe. Každý chápe, že on, Callum, by byl pro Beccu mnohem lepší volba. Aspoň by ji nezaplétal do podnikání s náčelníkem Maxwellova klanu.

Ale ona o loděnici a flotile věděla, i když on neměl ani zdání, co se děje, a se vším souhlasila. Chvilku to přemílal v hlavě. Proto předtím nechtěla, aby si z Iana utahoval. Protože slíbila, že se stane jeho chotí. Chce být lady Geiryovou.

No, on nic z toho neodsouhlasil. Není nějaký chalupník, co se krčí strachy a doufá, že se ho jeho pán a vládce nerozhodne nahradit stádem ovcí. A první, kdo řekne, že je moc mladý, než aby to chápal, dostane pěstí do zubů. Becca je o dva roky mladší než on, u všech ďasů. A dokud – jestli vůbec – nebude mít s tím zatraceným Ianem syna, zůstává k sakru dědicem Geiryho on.

Při představě, že Ian a Becca spolu budou mít děti, se mu najednou zase udělalo špatně a ten pocit v něm vzbudil lítost, že dnes nezůstal na noc U Sedmi sáhů. Zítra však už možná nebude náprava připadat v úvahu. „Kdy tě požádal o ruku?“ vypravil ze sebe. „Anebo, jaký už je Ian romantik, ti poslal dopis o tom, jak oboustranně prospěšný by mohl být svazek vás dvou, zvlášť když je v Dunncraighově zájmu?“

„Callume, nebuď takový.“

„Jaký?“ opáčil a stoupl si mezi ni a dveře, když tam zabloudil její pohled. Neuteče, dokud jí neřekne, co má na srdci, dokud to všechno nepochopí. „Dotčený, že ten váš spolek rozhodl o celém našem životě, a mně se o tom neobtěžoval zmínit?“

„Kdybys byl schopný držet jazyk za zuby, poslouchat a neurážet každého, s kým nesouhlasíš, možná by si tvůj bratr dal tu práci a zapojil tě do rozhodování,“ odsekla úsečně, modré oči přimhouřené.

To ho umlčelo. „Ale tebe do toho zapojili,“ opáčil a znovu přikročil blíž. „Opravdu jsi proti tomu nic nenamítala?“

„Tvůj bratr je hodný, počestný muž. Proti čemu bych měla mít námitky?“

Šťouchl ji prstem do ramene. „,Hodný a počestný‘,“ opakoval s úšklebkem. „Bude to tvůj manžel, Becco. Nemůžeš říct, že je vášnivý? Že tě zbožňuje a ty jeho? Jediné, co o něm můžeš říct, je, že nekope psy?“

„To není…“

„Myslíš, že tě vezme někam tančit? Nebo s tebou půjde hledat mušle na mořský břeh? Nebo tě naučí pít whisky? Měla by sis vzít mě, ne toho plesnivého škrobeného kašpara.“ Při těch slovech si uvědomoval, že i když ona neuvažovala o tom, kdo by se k ní dokonale hodil, on to všechno ví.

S Beccou vycházeli dobře a povídalo se s ní sakra o moc líp než s Unou dole v taverně. O jiných částech její osoby se vyjádřit nemohl, ale jestli se podobaly tomu, co bylo vidět, pak by byl víc než spokojený. A čas od času po něm vrhla pohled, který v něm budil domněnku, že by nic nenamítala, kdyby ji políbil. Teď litoval, že tomu pokušení odolal.

„Přece víš, že o něj nestojíš,“ uchopil její tváře do dlaní. „Vezmi si mě, Becco.“

Zamrkala. „Vzít si tebe?“

„Bodejť. Vyrazíme za ohromným dobrodružstvím, nikdy nesložíme hlavu dvakrát na jednom místě. My…“

„A proč bych o to měla stát?“ odstrčila jeho ruce. Její světlá pokožka zbledla ještě víc. „Kromě skutečnosti, že tě až do téhle chvíle ani jednou nenapadlo si mě vzít, nemůžeš si dovolit vzít mě dál než do Glasgow. Proč bych si měla vybrat opilého… kluka, který nemá jinou budoucnost, než jakou se mu jeho starší bratr uráčí věnovat? Opravdu si myslíš, že hledání škeblí a prchání z místa na místo s věřiteli v patách je pevný základ pro manželství? A to kromě skutečnosti, žes všeho všudy jen urážel muže, kterému dlužíš za každičkou unci své budoucnosti. Urazils taky mě a vévodu a všechny ostatní, co tu dnes večer jsou a co se rozhodli nabrat jiný kurz než ten, který upřednostňuješ ty. Jsi hlučné dítě, Callume, a na tom nevidím vůbec nic, za co bych se mohla provdat.“

Byl si celkem jistý, že kdyby se po sobě podíval, viděl by, jak z něj visí cáry stažené kůže. Rozhodně si tak připadal. „Takže nejsem partie?“ odsekl. „Protože nejsem prvorozený hrabě? Protože se umím maličko pobavit? Jestli stojíš jen o peníze a titul a manžela tak nudného, až se mi chce věřit, že ještě nikdy nespal s děvčetem, pak sis přisámbůh vybrala dobře. Jestli cítíš touhu po troše vzrušení, po doteku skutečného muže, hádám, že víš, kde mě najdeš. Ale rozhoduj se rychle; až tě dostane on, nejsem si jistý, jestli o tebe ještě budu stát.“

„Callume!“

Callum zakryl nenadálé leknutí a otočil se za bratrovým zařváním – jen aby ho srazil k zemi prudký úder pěstí do brady. Ovšemže měl hrabě klíč od ranního salonku. Zatraceně. S menší elegancí než obvykle se hrabal na nohy. „Iane, víš, že…“

„Už ani slovo,“ zavrčel hrabě a praštil ho znovu.

Tentokrát se Callum od bratra vzdaloval, když se klopýtavě zvedal. On a Ian už se v minulosti poprali, ale naposled před léty a ne… ne takhle. „Parchante,“ bručel s chutí krve v ústech.

Bratrova tvář zbělela a čelist se mu sevřela tak prudce, až Callum doslova slyšel, jak vrže. „Omlouval jsem tvoje zatracené pití a děvkaření a karban a nepřítomnost, protože jsem tě měl za mládence, co si musí zatančit se svými démony, než je odsune z cesty. Tohle… Tohle je…“

„Neodpustitelné,“ doplnil vévoda z Dunncraighu, vstupující do místnosti za Ianem. „Snažit se ukrást jinému muži ženu. Vlastnímu bratrovi. Takového člověka pod svou střechou nestrpíte, Geiry.“

Ian zaťal pěst, pak zase rozevřel prsty, zatímco se Callum připravoval na další úder. „Nemůžu uvěřit, že bys… Ale je to tak a já sakra slyšel každé slovo.“ Ostře ukázal na Rebeccu, ruka se mu třásla. „Nazvala tě opilým klukem. To je až moc jemné.“ Prudce se nadechl. „Chci, abys odešel. Pryč z mého domu a pryč z našeho života. Nejsi můj bratr, protože žádný bratr by neudělal to, o co ses právě teď pokusil.“

Na Calluma dopadl špalek tvrdého ledu, studeného a tvrdého a dusivého. Mlhavý pocit noční můry se při bratrových slovech rozpadl na křišťálově jasné střepy. Připadal si jako přimrazený a omráčený. A prázdný. A neměl žádný protiargument, opilý ani střízlivý, protože sakra dobře věděl, že to všechno opravdu řekl. „Iane,“ zasípal přesto a plival přitom krev. Nechápali to. Ano, zašel příliš daleko, ale stejně tak Dunncraigh s veškerým svým nenadálým zájmem o loděnice a lodní dopravu. Vévoda se pouze vtíral nenápadněji a s penězi v rukou. A Rebecca… Bylo to moc náhlé. Moc rychlé. „Nedělej…“

„Jdi pryč, Callume. Nechci vědět kam. A nevracej se. Nikdy.“

Se ztuhlými zády se Callum zmohl na kývnutí. Bodejť, byl opilý, ale stejně si nebyl jistý, zda by to všechno neřekl i tak. „Máš na to právo. Mohls mi říct, co máte v plánu, a já bych proti tomu měl námitky, ale nejspíš jsi nechtěl slyšet, co mám na srdci. Ale teď poslouchej, Iane MacCreathe. Tohle je chyba. On je chyba. Náš táta mu říkal kanibal, co sežere člověka zaživa a o všechno ho obere a pak nechá kosti vybělit na slunci.“ Callum namířil prst směrem k vévodovi. „Ale ty a Rebecca si mějte svoje manželství a flotilu lodí a hejno škvrňat, a pořád se budete s Dunncraighem zaplétat, dokud nepochopíš, že jsi moucha a on je pavouk. Doufám, že nikdy nebudu mít důvod prohlásit ‚já ti to říkal‘, Iane. Opravdu doufám. A teď jděte všichni do horoucích pekel.“

Otočil se a vykročil ke dveřím, útroby se mu svíraly. Noční můra. Co se to k čertu stalo? A proč se nemůže probudit?

„Dobrá práce, Geiry,“ poznamenal Dunncraigh uhlazeně. „Rozpoznal jste nejhorší překážku budoucnosti, po jaké toužíte, a vypořádal jste se s ní jako muž.“

Callum se zastavil na místě, otočil se a přikročil zpátky k vévodovi, k náčelníkovi svého klanu. „A ty, ty ničemo s krysím ksichtem,“ zavrčel, „jestli jednou uslyším, že se něco zlého stalo mému bratrovi nebo jeho ženě, přijdu a najdu si tě. I kdybych se kvůli tomu musel prohrabat z pekla. A odpravím tě. Přísahám Bohu.“

Vyslal poslední pohled ke zsinalému bratrovi a pak se Callum ještě jednou obrátil k Becce. Chce to. Ať to tedy má. A doufal, že toho nikdy nepřestane litovat. Pak se znovu otočil a vyšel ze dveří. A už se neohlížel.

Kapitola jedna

Kentucky, 1816

V křoví za roklí to znovu zašelestilo. Callum MacCreath poklesl v dřepu níž a zvolna sňal pušku z ramene. Lehký vánek se dotýkal jeho obličeje a odnášel jeho pach za něj, směrem od strmého, drolivého břehu. Připravil si pušku, přiložil prsty k ústům a vydal tlumený dvoutónový hvizd.

Vzápětí se ze spleti popínavých rostlin a suchého listí vyřítil obrovský štětinatý šedý kanec a s kvikotem se řítil po strmé stěně do mělkého potoka na dně rokle. Velká, uhlově černá postava za ním se držela kanci hned v patách, vrčela a kousala ho do zadku.

Kanec se hrabal do protějšího svahu rokle, zavřeštěl, když zahlédl Calluma, a s dokořán otevřenou tlamou s působivými kly, z nichž kapaly voda a sliny, zaútočil. Callum ignoroval pronikavý zvuk, zvedl pušku, přimhouřil jedno oko a stiskl spoušť. Kanec dopadl rypákem na zem, převalil se a zůstal ležet v oblaku prachu. Pak zvolna začal klouzat po svahu zpátky. Vzápětí se šplouchnutím dopadl do mělkého potoka.

Černá vlčice však smykem zastavila na bližším břehu a sledovala pád prasete nehybnýma žlutýma očima. Pak se otočila, olízla si tlamu a zadívala se na Calluma, který se napřimoval.

„Můžeš mi ho přinést,“ poznamenal a opřel si pušku o kmen nejbližšího jasanu, rozdrásaný medvědími drápy.

Když si místo odpovědi vlčice jen sedla na zadek, přejel špičkami prstů přes hrubou, uhlově černou srst podél její páteře a pak seskočil do řečiště potoka sám. Znovu si dřepl, vytáhl z holínky nůž a hbitě kance vykuchal, než si opláchl ruce a čepel v pomalu plynoucím pramínku vody. I bez vnitřností vážila bestie pravděpodobně dobrých sedmdesát kilo, jenže tenhle veleprevít žral věci, které mu nepatřily.

S heknutím si nadhodil zvíře přes ramena, napřímil se a přidržoval se nízkých dřínů, když šplhal zpátky na okraj rokle. Vzal si pušku a vydal se hustým lesním porostem na sever, až se ocitl u pahorku s trochu schůdnějším terénem.

O dvacet minut později se vlčice objevila po jeho boku. Podle rudého zbarvení mordy se zdržela, aby si pochutnala na kančích vnitřnostech, které nechal u potoka. Temeno její hlavy mu sahalo těsně k boku, dlouhé nohy s velkými polštářky tlap s ním snadno udržovaly tempo i v nerovném terénu, čtyřnohá černá smrt.

„Hádám, že víš, jak mám rád výzvy, Wayo,“ poznamenal a zahnul směrem k vycházejícímu slunci, když stromy kolem nich začaly řídnout, „ale příště bys mohla najít kance, co neváží skoro dvakrát víc než ty.“

Waya se s tlumeným odfrknutím dala do plavného klusu, takže byla na velké mýtině dřív než on. Ve volném kruhu tu stálo tucet budov ze dřeva a kamene, obklopených šest metrů vysokou dřevěnou hradbou. V ohradě, odkud zněl rachot a bouchání práce, nechalo půl tuctu pracantů hromadu prken ležet a blížilo se k nim.

„To je ten kanec, co se vlámal do sýpky?“ zeptal se jeden z nich, zatímco obcházel vlčici širokým obloukem.

„Waya si to myslela,“ opáčil Callum, předal zvíře dvojici mládenců z kuchyně a ti napůl odvlekli bestii dovnitř. „Každopádně jeden z nich. Stopovali jsme ho pět kilometrů, ale žádné menší prasečí kamarády nenavštívil. Stejně teď bude k večeři.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Prolog

Kapitola jedna