Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Penny Reid: Neandrtálka našla člověka

Vydání první

Copyright © 2014. Neanderthal Marries Human by Penny Reid.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2278. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Neanderthal Marries Human

vydaného v roce 2014

Český překlad © 2019 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Zuzana Řeháková

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Penny Reid

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1131-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1132-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Penny Reid

Neandrtálka našla člověka

Zamilovali jste si Janie a Quinna?

Pokud ano, tuto knihu věnuju právě vám.

*ťuknutí pěstí*

*placák*

*plesk přes zadek*

… Nepřehnala jsem to?

POKLÁDÁNÍ PASTÍ

1. kapitola

Janie

„Takže existuje Black Rod a Silver Stick?“

„Ano.“

„A Black Rod, co že to dělá?“

„Svolává Dolní sněmovnu – což je součást Parlamentu – do Sněmovny lordů.“

„A pak mu zabouchnou dveře před nosem? Zástupci Dolní sněmovny?“

„Ano.“

„A on pak musí znovu zaklepat?“

„Ano.“

Po této novince jsem nakrčila nos. Obřad, jeho okázalost i okolnosti mě fascinovaly stejně jako sláva Kim Kardashianové. Ani jedno z toho nedávalo smysl.

Když mi Quinn minulý týden oznámil, že poletíme do Londýna, jedna z prvních věcí, které jsem udělala, byla, že jsem si v tom městě vyhledala pletací kluby. Našla jsem Stehy Londýna, skupinku, ke které se mohl přidat kdokoli, kdo v té oblasti bydlel, nebo jí i jen projížděl.

Scházely se na různých místech po celém městě, a to několikrát do týdne. Někdy si pro svůj sraz vybraly vinárnu v Covent Garden, jindy pletly v hospodě a občas – jako o tomto překrásném čtvrtečním večeru – si uspořádaly společnou večeři v restauraci na tržnici Spitalfields Market ve východní části Londýna.

Superdvojitý bonus: bylo jim jedno, že nepletu.

Sklopila jsem oči ke žluté šále v Bridgettiných rukách – Bridgett pletla hodně rychle – a poté na rozlehlý prostor tržnice za ní. Prodejci, kteří se tu obvykle nacházeli, odešli asi před hodinou a za sebou zanechali jen osamělou prázdnotu, v níž se odrážela ozvěna.

Fascinovaně jsem se zamračila. „Ale pak ty dveře hned otevřou, ne? Aby pustili Black Roda dovnitř?“

„Ano,“ odpověděla Bridgett.

„Oni ho asi stejně nemůžou nechat jen tak stát venku, ne?“

Přikývla a pokožka u očí se jí zvrásnila. Soudě podle vrásek, které zdobily její oči a ústa, byl jejím přirozeným výrazem neustálý úsměv.

„Ano. Přesně tak. Dolní sněmovna nemá pravomoc na to, aby mu zabránili vejít dovnitř. Sotva by mohli zpochybňovat jeho přítomnost. Zavření dveří je součástí obřadu. Je to připomínka lordům a monarchii jako takové, že Dolní sněmovna nebude tančit, jak oni pískají.“ Bridgett se zeširoka usmála a uchechtla se. „Zní to poněkud hloupě, že? Když to člověk vysvětluje cizinci, opravdu to zní docela hloupě. Na druhou stranu asi všechny tradice působí hloupě, pokud člověk diskutuje nad jejich smyslem a průběhem.“

Přikývla jsem, protože to byla pravda. A také zajímavá myšlenka hodná zapamatování a dalšího rozjímání. Uschovala jsem si ji do paměti, abych se k ní později vrátila.

Bridgettina dcera Ellen se na mě usmála přes výtvor, který právě háčkovala. „Nemá i vláda Spojených států – nebo jak jim ráda přezdívám vzbouřené kolonie – nějaké podobné zvláštnosti?“

„Krom toho, že vůbec nefunguje a pomáhá jen sama sobě? O ničem nevím.“

„Možná kdybyste si taky pořídili Black Roda a Silver Sticka, aby zabouchli Senátu dveře před nosem, tak by třeba nějakým zázrakem začala vaše vláda fungovat lépe.“

„To stojí za úvahu,“ odpověděla jsem.

Bridgett se na svou dceru pousmála a poté obrátila pozornost zpět ke své šále, zatímco se dál věnovala tématu diskuze. „Upřímně řečeno věřím, že všechny tradice – jakkoli hloupě mohou znít – mají svoje opodstatnění. Tradice dodává lidem sebevědomí a pocit bezpečí, jistoty. Když víte, co očekávat, stanete se součástí procesu, i kdyby jen pasivní součástí. Obřad příchodu je důležitý a tradice se musejí zachovávat, mají svoji hodnotu. Podle mě si vaše generace vůbec neuvědomuje důležitost tradic, natož čehokoli posvátného.“

Už během jejího proslovu jsem začala přikyvovat. Ta slova dávala smysl, než jsem však stačila jejich význam plně zpracovat, ozvalo se zleva bzučení mobilního telefonu, na noze jsem ucítila vibrace. V první chvíli jsem zatoužila hlasitě zasténat, avšak to nutkání jsem v sobě potlačila.

Zvonil můj telefon.

Někdo mi volal.

U Thora!

Seděla jsem tu s přibližně sedmnácti až třiadvaceti milými dámami – přesný počet jsem neznala, protože během posledních dvou hodin některé dámy přicházely a jiné odcházely a já si je zatím nepřepočítala – a bavila jsem se diskuzí o zahajovacích ceremoniálech britského Parlamentu. A teď nějaký narušitel, který se pravděpodobně nachází na opačném konci světa, přerušil příjemnou a překvapivě informativní debatu.

Omluvně jsem se na Ellen a Bridgett usmála. „Moc mě to mrzí, ale to je můj mobil. Někdo mi volá.“

Bridgett pokrčila rameny, vůbec jí to přerušení nevadilo. „To je v pořádku, moje milá. Běž si to vyřídit.“

Popadla jsem svoji kabelku, pořád podrážděná, že k tomuto vyrušení došlo, přestože Bridgett se k tomu stavěla lhostejně. Zatímco jsem lovila telefon, přemítala jsem nad naší diskuzí o Black Rodovi. Kdyby se mě někdo zeptal před dvěma hodinami, řekla bych, že vytrpět nebo přímo podporovat nějaký čin či chování jen proto, že se to tak dělo vždycky, aniž by to mělo svoje opodstatnění nebo užitek, je naprosto nelogické.

A takováto zvyklost, dumala jsem, představuje hranici mezi pokrokem a tradicí.

Vytáhla jsem ten vibrující přístroj z tašky a vstala ze židle. Na displeji zářilo Stevenovo jméno. Kdybych neměla mobil ztlumený, právě teď bych poslouchala písničku It’s Raining Men, kterou jsem měla nastavenou jako Stevenovo osobní vyzvánění. Neměla jsem prostředky – a upřímně řečeno ani chuť – abych se prohrabala nastavením telefonu a změnila to.

Navzdory vřelým citům, které jsem ke Stevenovi chovala, tu obrovskou averzi vůči přijímání telefonních hovorů, kdykoli mi zazvonil mobil, jsem měla zakódovanou v DNA – stejně jako svou lásku ke cosplayi nebo rozpolcenost vůči televizním reality show.

Cestou k východu z restaurace jsem přejela palcem přes displej mobilu. Sice mi ten otravný vynález hodili na krk, to však neznamenalo, že jsem hodlala být jedním z těch, kdo si vyřizují telefonní hovory na doslech svých společníků.

„Ano?“ Snažila jsem se neznít podrážděně. Selhala jsem.

„Ahoj, Janie! Kde jsi? Je s tebou pan Sullivan?“

„Ne. Jsem na srazu pletací skupiny. Nešel se mnou.“

„Aha, myslel jsem – Počkat, ty umíš plést? Jak to, že nevím, že umíš plést?“

„Neumím plést.“

„Ale vždyť jsi právě řekla –“

„Stevene, proč mi voláš?“ Ohlédla jsem se po jednom ze svých strážců a upjatě jsem se na něj pousmála, a zatímco jsem sešla několik schodů do tržnice, moje deseticentimetrové podpatky klapaly na betonu. „Protože tohle bychom měli spíš probrat někdy později a osobně.“ V mém nitru se v domku ze zrezlých hřebíků a neopracovaného, arzenem napuštěného dřeva usadila netrpělivost.

„Promiň, krasotinko. Pořád zapomínám na tvůj SNM – syndrom nenávisti k mobilům. Zkrátím to, ale potřebuju s tebou mluvit, takže to se mnou budeš muset ještě chvíli vydržet. Jak se vám a šéfovi líbí u Britů? Šli jste na nějaký čajový dýchánek? Ztropili jste nějaký povyk nebo melu? Potkali jste královnu? Proběhli se nahatí po Trafalgarském náměstí? Doufám, že ohledně toho náměstí bude znít odpověď ne, protože bych to moc rád provedl s vámi.“

Stevenovo škádlení mě pobavilo. Usmála jsem se. „Až zítra dorazíš, moc ráda ti povím o všech úžasných věcech, které jsme v Londýně za poslední dva dny zažili, a neříkej mi krasotinko.“

Po pravdě jsem uplynulé dva dny Quinna skoro neviděla. Původní plán zněl, že sem přiletíme o něco dřív, před Stevenem a zbytkem týmu, abychom si před schůzkou s důležitým potenciálním korporátním klientem užili trochu času o samotě. Zmíněným důležitým a významným korporátním klientem byly Grinshamovy kreditní a bankovní systémy. Quinnovy schůzky se soukromými klienty měly zabrat ani ne dvě hodiny jeho času každý den, ovšem nakonec si vyžádaly všechna jeho rána, odpoledne i večery.

Můj postoj k mé současné bezQuinnovosti byl poněkud zahořklý, zvlášť proto, že mě teď museli všude doprovázet tři osobní strážci – tak zněl Quinnův na hlavu padlý rozkaz.

Mým nejpříjemnějším pocitem bylo zklamání. Mým nejhorším pocitem bylo popuzení. Zatím jsem se nerozhodla, která z těchto dvou emocí přesněji sedí na můj postoj, protože můj mozek se mezi nimi prozatím nedokázal rozhodnout.

„Dobře, moc dobře. Těším se. Za chvíli nás začnou pouštět na palubu.“ Z telefonu ke mně zaznělo jeho povzdechnutí. „Tohle je po dvou letech poprvé, co letím komerční linkou. Zapomněl jsem, jak nesnáším letištní terminály, ty divné podhlavníky a… lidi.“

„Stevene, letíš první třídou. Uvědomuješ si, jaké procento lidí se do první třídy dostane? Ani ne šest procent. I princ William létá ekonomickou třídou.“

„To sis právě vymyslela. Mě neoblafneš. Sedmdesát dva procent svých statistik si cucáš z prstu.“

Snažila jsem se nerozesmát. „Víš dobře, že statistiky si nikdy nevymýšlím. Navíc se domnívám, že let první třídou určitě přežiješ, i když to znamená, že budeš muset vytrpět přítomnost ostatních lidí.“

„Pokusím se.“ Popotáhl, povzdechl si a pak si povzdechl ještě jednou. „Asi jsem to chytil od šéfa. Očividně je jeho odpor k lidem nakažlivý.“

Uslyšela jsem za sebou ozvěnu kroků. Pootočila jsem se tím směrem a pátrala v šeru. Jacob to nejspíš taky slyšel, protože ke mně došel a položil mi ruku na nadloktí.

„Slečno Morrisová, nevadilo by vám vrátit se do restaurace?“

Přikývla jsem a vydala se zpátky ke vchodu do Kvokinghamského paláce, restaurace vyhlášené svým kuřecím na kari, v níž se konal dnešní pletací sraz. „Musím jít, Stevene.“

„Nevadí. To nevadí. Uvidíme se zítra. Zjistíme, jak dlouho nám potrvá přeběhnout Trafalgarské náměstí.“

Protočila jsem panenky, přestože jsem se pobaveně usmívala. „Ahoj, Stevene.“

„Ahoj, krasotinko.“ Vyloudil zvuk, jako by mi dával pusu, a hovor ukončil.

Jacob mě pustil, ale dál se držel u mě. Kroky se přiblížily. Z nějakého neznámého důvodu jsem se zachvěla.

A pak jsem ho spatřila.

Nebyla jsem si úplně jistá, jelikož byl stále přibližně čtyřicet metrů daleko, ale připadalo mi, jako by se mu modré oči zatřpytily, když jsme se na sebe podívali. Jako obvykle nespěchal, z jeho pohybů sálalo bezstarostné sebevědomí, které se nacházelo přesně na hranici mezi sebejistotou a arogancí.

Radost a nedostatek kyslíku v plicích mě přimrazily na místě – moje tělo tak reagovalo, kdykoli se přede mnou objevil Quinn.

Dokonce i po pěti měsících našeho vztahu jsem si vždy připadala v jeho přítomnosti bezmocná a nervózní – zvlášť to první – jako by mi někdo zavázal oči a zatočil se mnou dokolečka a pak mi přikázal, abych sepsala oslavnou esej na Dr. Seusse v jambickém pentametru.

Neuniklo mi, že zpomalil, když se přiblížil, a že se jeho pohled zastavil na mých botách. Upřímně řečeno jsem byla na ty lodičky hrdá. Byly z červeného sametu s velkou mašlí na nártu. Podpatek byl posetý bodci. Jelikož byly na platformě, deseticentimetrový podpatek měl ve skutečnosti maximálně sedm centimetrů. Koupila jsem si je dnes odpoledne v jednom obchodě s obuví v módní čtvrti za Liberty of London.

Jejich koupě mě v tu chvíli zahřála a udělala mi velkou radost. Teď, pod upřeným a rozpáleným pohledem jeho očí, jsem skoro hořela.

Zastavil se dva metry ode mě a pomalu zastrčil ruce do kapes. Oči stále upíral na moje nohy a pronesl: „Pěkné boty.“

Jeho slova a nádherný zvuk jeho hlasu zaplavily mou hlavu i srdce a poté se usadily v mé pánvi v těsné blízkosti vaječníků. Kdyby moje tělo byla mapa, oblast, která právě teď pociťovala vedlejší účinky jeho blízkosti, se nacházela jižně od mého močového měchýře a severně od mých stehen.

Oblast jinak známá jako vagina.

Proto také ta výše zmíněná bezmoc.

Než jsem poznala Quinna, byly jsme s mou vaginou jen známé, ne blízké kamarádky. Vždy mě její existence spíš obtěžovala, představovala určitou záhadu, nikdy si moc neužila a často mi působila bolest. Uvědomovala jsem si, že za mé potíže může pravděpodobně chyba uživatele, nebyla jsem si však jistá, jak s ní nakládat. Přiznávám, že jsem si nikdy neuměla poradit se záhadou jménem stydké pysky, natož s matoucím klitorisem.

Od seznámení s Quinnem jsem však byla proti všem těmto částem svého těla (natož částem jeho těla) zcela bezmocná.

„Děkuji.“ Dívala jsem se, jak svým líným pohledem přejíždí po mém těle, od kotníků, přes lýtka, stehna a ještě výš. Krom bot jsem na sobě měla šaty, které pro mě ráno sám vybral. Položil mi je na kraj postele spolu s černým prádlem a vzkazem, v němž stálo jednoduché Obleč si mě.

Malé černé s bílými puntíky byly upnutější a kratší, než co jsem byla zvyklá nosit. Bylo to však poprvé, kdy si explicitně vyžádal, abych si něco oblékla. Po pravdě mi připadalo, jako by se mu nezamlouvalo veškeré moje oblečení, zvlášť moje kalhotky. Proto, a jelikož mi to nijak nevadilo, jsem udělala, o co mě požádal.

Nakonec se mi zadíval do očí. Soudě podle divokosti jeho pohledu jsem udělala dobře, že jsem si oblékla to, co mi vybral. Hruď se mi sevřela i nadmula zároveň. Byl to matoucí pocit. Jeho oči, tolik modré oči, uchvátily můj dech i mysl.

„Máš modré oči,“ prohlásila jsem.

Krátce přivřel víčka, povytáhl koutek rtů a pomaličku ke mně o krok přistoupil. „Ano. To je pravda.“

„Já mám hnědé oči,“ oznámila jsem. Slova mi padala z pusy jako kusy nerozžvýkaného jídla – nemotorně a s lhostejností, jež doprovází okouzlení, při němž mozek přestává fungovat.

Quinn se kousl do horního rtu a pohlédl přes moje rameno na Jacoba. Věděla jsem, že se snaží potlačit úsměv. Přesně takhle totiž reagoval, kdykoli jsem ze sebe vysypala záplavu nesmyslů.

„Jedeme do města,“ oznámil Quinn Jacobovi. „Přistavte auto.“

„Jistě, pane Sullivane,“ odpověděl mu strážce krátce a vteřinu nato jsem uslyšela ozvěnu jeho vzdalujících se kroků. Všimla jsem si, že odchází jen Jacob. Zůstali tak s námi zbývající dva mí osobní strážci, pokud nepočítám ty, které možná doprovází Quinna.

Nebylo to poprvé od našeho příletu do Londýna, kdy mě fascinovalo, že potřebuju takovou míru osobní ochrany. Moje podráždění z faktu, že mě všude doprovází otravné množství mužů v dobře střižených oblecích (podstatné jméno hromadné by v tomto případě znělo otravenstvo mužů) vyprchávalo, čím déle jsem hleděla na Quinna.

Pozorovala jsem ho, zatímco se rozhlížel po obrovském prostoru, jeho pohled se na vteřinu zastavil na dvou různých místech za mým levým ramenem. Jeho oči jako by byly zdrojem světla, jasně zřetelné i v šeru rozlehlé haly. Byly ledovcově modré – jak by je v informacemi nabitém dokumentu o mizející ledovcové pokrývce Antarktidy zachytil National Geographic.

„Proč je tu Dan? Kde je Pete?“ zeptal se mě s pohledem stále upřeným za moje rameno.

Dvakrát jsem zamrkala, probrala se ze zamyšlení nad připodobněním Antarktidy ve vztahu ke Quinnovým očím a ohlédla jsem se. Snažila jsem se ve stínech rozpoznat Dana (nebo Petea), avšak nepovedlo se mi to.

„Dan je tu? Kde je? Nevidím ho.“ Zamžourala jsem a zeptala se prázdného prostoru. „Jsi tady, sekuriťáku Dane?“

Quinn mě náhle popadl kolem pasu. Vyjekla jsem a při tom nečekaném doteku úplně nadskočila. Otočila jsem se k němu. Stál u mě. Nesnášela jsem, když se pohyboval tak tiše nebo když se zničehonic objevoval tam, kde jsem byla předtím úplně sama. Dosud jsem si na to nezvykla.

Shlédl na mě. Vzhlédla jsem k němu. Z úst mi unikl tichý povzdech – nad jeho blízkostí, jeho teplem, vůní jeho kolínské, náznaku úsměvu v jeho očích.

A pak, tak tiše, jak mě tím vždy dokázal úplně odzbrojit, zašeptal: „Dneska jsi mi chyběla.“

Znovu jsem si povzdechla, tentokrát nad jeho procítěnými slovy, jež mi zcela vyrazila dech. Zakřenila jsem se jako spokojená kočka – což vlastně ani nedává žádný smysl, protože žádná zvířata nedávají spokojenost najevo úsměvem, to dělají jen lidé.

Pevně jsem stiskla rty, abych si tento poznatek nechala pro sebe.

Quinn přimhouřil oči. Nejspíš poznal, že v sobě něco dusím, protože mě vybídl: „Řekni to.“

„Co?“

Povytáhl obočí, sklonil hlavu a věnoval mi upřený pohled, kterým mi říkal: Ty víš dobře co.

Zavrtěla jsem hlavou. „O nic nejde.“

„Pověz mi to.“

„Je to naprosto zbytečná informace.“

„Chci to vědět.“ Hlas mu klesl snad o celou oktávu, a aby dodal svým slovům na důrazu, přitiskl si mě k sobě.

To mě rozpálilo jen ještě víc. „Quinne…,“ zašeptala jsem. Ani jsem netušila, proč vlastně šeptám.

„Janie, všechno, co řekneš, je naprosto fascinující.“ I on šeptal.

„Ne, tohle není. A fakt, že si myslíš, že uvěřím tomu, že věříš tomu, že věřím tak zřetelně nepravdivému tvrzení, mě poněkud znepokojuje.“

Chvíli mu trvalo, než rozmotal pavučinu mých slov, a odpověděl: „Nejsem si úplně jistý, jestli chápu, co to znamená. Nicméně fakt, že si myslíš, že bych ti řekl něco zřetelně nepravdivého, zas znepokojuje mě.“

Dlouze jsme se na sebe zadívali, soutěžili jsme o to, kdo v tom druhém vyvolá pocit viny. Vyhrál.

„Dobře. Chceš to vědět? Jen jsem přemýšlela nad tím, že se usmívám jako spokojená kočka, což je přirovnání, které mi tak docela nesedí, protože na rozdíl od lidí žádná zvířata nedávají svou spokojenost najevo úsměvem. Někteří lidé se sice domnívají, že to některá zvířata umějí, především kočky a psi, ale není to pravda. Kočky ani psi neumějí zvlnit rty. Kočky dávají spokojenost najevo vrněním a psi vrtí ocasy.“

„Jak můžeme vědět, že vrnění je jediný způsob, jakým kočky dávají najevo spokojenost?“

„Četla jsem dvě studie, které se zabývaly zvířecím chováním, a ty přímo nestanovovaly žádné další přímé projevy spokojenosti. Jen zmínily, že jediným spolehlivým projevem spokojenosti – tedy konkrétně u koček – je právě vrnění.“

„Lidé svoji spokojenost dávají najevo více způsoby než jenom úsměvem. Mně připadá, že kočky, psi i další zvířata dokážou podobně projevit i další emoce.“ Pokrčil rameny. Jako obvykle, když jsme spolu probírali podobná témata – obvykle založená na mé znalosti nějakého triviálního faktu – na mě působil, že ho to opravdu zajímá.

Tohle jsem na něm zbožňovala. Tohle pro mě ještě nikdy nikdo neudělal, nezapojil se do diskuze na náhodně zvolená témata. Vždy mi pokládal otázky, hledal společná pojítka k jiným tématům, každá maličkost tak díky němu působila důležitě.

Po jeho výborné poznámce jsem přikývla, protože to opravdu byla výborná poznámka. „Máš naprostou pravdu. Přiznávám, že obě studie měly jednu velkou chybu, a to tu, že se snažily stanovit jen to, zda se zvířata usmívají, pokud jsou spokojená nebo šťastná. Kromě tématu úsměvu však moc dodatečných informací neposkytly. Možná bych měla autory kontaktovat a zeptat se, jestli existují podobné projevy nejen spokojenosti, ale třeba i vzrušení mezi různými druhy živočišné říše.“

„Možná bychom mohli zdokumentovat tvoje projevy vzrušení.“

Zamračila jsem se a chystala se zeptat, jakou by to mělo vědeckou hodnotu, ale pak jsem si všimla žáru v jeho obvykle ledových očích.

Nemusela jsem čekat dlouho a tváře mi zčervenaly. I po všech těch měsících mě fascinovala jeho schopnost ve mně vzbudit stud.

Vlastně stud nebylo to správné slovo.

Na stud a rozpaky jsem si už zvykla. Teď jsem jen vnímala jeho, jeho reakce, naklonění jeho hlavy, nenápadně povytažené koutky jeho rtů.

Třeba teď se mu v očích usadil nekonečně něžný a obdivný pohled, kterým přelétl moji zrůžovělou pokožku, jako bych snad představovala nějaký obrovský poklad nebo nový objev. Zneklidňovalo mě to i vzrušovalo zároveň, vybudovala jsem si na tom pohledu závislost. Logicky vzato jsem ani nemohla doufat, že jeho reakce vydrží. Nikdo by nedokázal udržet takový hluboký zájem o moje výstřednosti navěky. Jednoho dne ho začnu nudit nebo k zešílení štvát.

Stejně tak nevydrží ani moje zesílené vnímání všeho, co se Quinna týče. Nakonec to – co mezi sebou máme, ten intenzivní cit – časem pomine.

Proto jsem vyhrkla: „Myslíš, že to někdy skončí?“

„Co skončí?“

„Myslíš, že se na tebe někdy dokážu podívat, aniž by ze mě padaly hlouposti?“

Usmál se ještě víc, v něžném pohledu se mu objevil náznak ostrosti. „Doufám, že ne.“

„Líbí se ti, když ze mě padají hlouposti?“

„Řekl bych, že to trochu vyrovnává podmínky hry.“

Zamračila jsem se. Teď, když jsem měla na co se soustředit a nad čím přemýšlet, mi mozek fungoval o něco lépe. „Snad mi tu nechceš tvrdit, že jsi hloupý.“

V odpověď se na mě mlčky usmál a rychle mě políbil, nebo jsem si možná jen představovala, že to bylo rychle. Sotva se jeho rty odtrhly od mých, nesouhlasně zamručel a znovu přitiskl ústa na moje. A pak mě políbil už pořádně.

Jako obvykle – když jsme se pořádně líbali – jsem přestala vnímat okolí, ovládat končetiny i hlasivky. Možná jsem se po něm i začala maličko sápat.

Po neurčitě dlouhé chvíli mě Quinn od sebe odtáhl, přestože mi přitom paže sevřel o něco pevněji, než by mi bylo příjemné.

Jako obvykle mi okamžitě začal chybět on i dotek jeho těla na mém. Otevřela jsem oči a spatřila, že mě pozoruje, čelist pevně zaťatou. To nebylo nic neobvyklého, zvlášť pokud šlo o polibek na veřejnosti. Uvažovala jsem, jaký smysl to jeho neustálé podráždění má.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

POKLÁDÁNÍ PASTÍ

1. kapitola