Baja Dolce

PLACEBO ON

Ukážka z elektronickej knihy

© Baja Dolce, 2018

© obálka: Lenka Ashani Siberová, 2018

© editácia, korekcia: Denisa Kancírová, 2018

© modelka na obálke: Viktória Čapkovičová

© model na obálke: Andrea Di Giacomo

© fotograf: Zuzana Černáková, Foto Waki, www.waki.sk

1.časť trilógie PLACEBO

Art Floyd, s.r.o., Májkova 1, 811 07 Bratislava

kancirova@vydaf.sk, www.vydaf.sk

1. elektronické vydanie, rok 2019

ISBN 978-80-89889-17-4 (1. diel, epub)

ISBN 978-80-89889-18-1 (1. diel, mobi)

ISBN 978-80-89889-19-8 (súbor)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

VENOVANÉ VŠETKÝM EMÁM, KTORÉ DOKÁZALI SVOJ ŽIVOT ZMENIŤ OD ZÁKLADOV.

KAPITOLA PRVÁ

Na tvári som ucítila jemný poryv jarného vetra. Rozospatá som pozrela na okno otvorené dokorán. Boli tam dva tiene. Blížili sa ku mne. Ich ruky sa ma dotýkali. Všade. Zapchali mi ústa a trhali zo mňa nočnú košeľu. Nie, nie, prosím!!!

Môj vlastný krik ma zobudil zo sna. Rukami som sa ohmatala. Bol to len sen.

Na čele som ucítila kropaje studeného potu. Objala som si rukami nohy a v polohe klbka som sa húpala dopredu a dozadu.

Jeden, dva, tri.

Nádych. Výdych.

Pozrela som na hodinky. Bolo niečo pred pol šiestou. Vstala som z postele, obula si svoje obľúbené chlpaté papuče a zamierila do kúpeľne. Pustila som si ľadovú vodu a osviežila tvár. Začnem znova. Ako každý jeden deň.

S kávou v ruke som vchádzala do majestátnej tehlovej budovy v centre mesta. Budova Pierce and co. oslňovala historickou architektúrou v zajatí moderných budov navôkol. Moje lodičky klopkali o mramorovú podlahu obrovskej vstupnej haly s ohromnou ozvenou. Hlavou som kývla na pozdrav recepčnému, ktorý s úsmevom odkývol. V budove sa hmýrili desiatky pracovníkov a obchodných partnerov. Vo vzduchu bol badateľný blížiaci sa víkend. Prísľub posledných pracovných hodín tento týždeň bolo cítiť na uvoľnenej vrave skupiniek ľudí, ktoré som stretávala cestou k bočným chodbám Pierce and co. Usrkla som si z môjho škoricového kapučína a privolala výťah. Boli to už tri mesiace, odkedy som sem vkročila prvýkrát.

Akoby to bolo len včera. Ešte stále mnou prešla vlna stresu, keď som si spomenula na pohovor. Uchádzala som sa o absolventskú prax na pozíciu asistentky a ako čerstvá absolventka som nemala skúsenosti s krížovým výsluchom v personálnom oddelení.

Do výťahu sa za mnou natlačil húf roztržitých zamestnancov a pod nos mi udrela zmes rôznych parfumov. Viac som sa vtlačila do svojho obľúbeného kúta, chrbát som oprela o oceľovú stenu a zahryzla som do plastového viečka na mojej káve. Vdychovala jej neutralizačnú vôňu a zavrela som oči. Cítila som sa tu ako malá a nenápadná rybka medzi dravými žralokmi.

Usadila som sa k pracovnému stolu a chytila do ruky nové spisy, ktoré mi na ňom pribudli. Prefoť papiere a originál daj Foxovej, díky. Michael. Stiahla som z vrchného papiera nálepku s odkazom a vydala som sa dlhou miestnosťou trinásteho poschodia ku kopírkam.

Miestnosť šumela rôznymi zvukmi. Vyzváňaním telefónov, rozhovormi, občasným smiechom a teraz aj hlučnou tlačiarňou, ktorá pľula prefotené papiere ako o preteky. Rýchlo som ich triedila do dvoch kôp, keď okolo mňa prešla Claire.

„Na desiatu potrebuje mať pán Pierce pripravenú menšiu zasadačku,“ prikázala mi tá dlhonohá blondína. Claire mohla mať o pár rokov viac ako ja, ale skúsené jednanie jej pridávalo na veku a hrubý rám okuliarov zas na dôležitosti a intelekte. Ako dievča pre všetko som bola k dispozícii administratívnym pracovníkom, právnikom, lovcom pokladov a aj šéfovým podriadeným. Claire bola hlavnou sekretárkou pána Piercea už nejaký ten piatok.

Prikývla som a sledovala jej peknú postavu, ako sa elegantnou chôdzou vzďaľuje a stráca v malej kancelárii hneď vedľa tej šéfovej.

„Nech sa páči. Tvoje kópie,“ podávala som Michaelovi spisy, keď okolo mňa prechádzal. Rukami sa nonšalantne oprel o stôl a odmenil ma jedným z tých hollywoodskych úsmevov, pričom sa mu v líci spravila jamka. Rozhodne patril medzi najviac príťažlivých mužov v Pierce and co.

„Si skvelá!“ prehodil s úsmevom. Modré oči sa mu smiali tiež. „Mám pre teba novinky, Ema. Dáš si so mnou cez obed rande v tom sushi na rohu?”

„Vieš, že ja nerandím, Mike,“ znervóznela som náhle.

„Tak to ber ako neformálny pracovný obed s kolegom,“ nedal sa odbiť a prehrabol si svetlé vlasy, ktoré mu neposlušne rámovali peknú tvár. Prižmúrila som oči, no nakoniec som sa na neho usmiala. „To beriem ako áno. Stôl je už rezervovaný, tak sa vidíme o dvanástej,“ žmurkol na mňa, vzal spisy a šiel si ďalej akoby nič. Napravila som si blúzku a mierne vyvedená z rovnováhy som sa vybrala do malej zasadacej miestnosti.

Veľký okrúhly stôl uprostred miestnosti bol z lešteného masívneho dreva. Okolo neho sa nachádzali kožené kreslá, ktoré boli zatiaľ prázdne. Skontrolovala som, či sa na pomocnom stolíku nachádza dostatok papierov a písacích potrieb. Ovládačom som zapla klimatizáciu a pripravila kávovar. Na veľký stôl som dala čisté poháre a vodu v krištáľovej karafe.

„Uvidíme, ako sa situácia vyvinie. Každopádne budeme potrebovať aj Browna,“ začula som známy hlas blížiaceho sa pána Piercea, ktorý práve vstúpil do zasadacej miestnosti aj s právničkou Foxovou. Pierce bol vysoký muž v rokoch, v dobre sediacom obleku šitom na mieru s jemne prešedivenými vlasmi a milým úsmevom na tvári.

„Hneď ho privediem,“ odvetila mu právnička a opustila miestnosť.

„Dobrý deň, pán Pierce,“ mierne nervózna som sa pozdravila .

„Aj vám, slečna Brendtová,“ odzdravil a usadil sa za pomyselné čelo okrúhleho stola. „Môžete mi, prosím, doniesť môj diár? Nechal som ho na stole v pracovni.“

„Samozrejme.“

So sklonenou hlavou som sa vybrala na onen koniec zasadačky. Mala som plnú hlavu stresu zo zasadnutia, že som nevenovala pozornosť svojmu okoliu, keď tu zrazu som sa vo dverách zrazila s kopou kože. Zakolísala som sa, no cudzie ruky ma udržali na nohách. Chvíľu som lapala po vzduchu, lebo otras mi ho všetok vyrazil z pľúc. Pozrela som hore do dvoch čierno-čiernych očí.

„Ste v poriadku?“ spýtal sa ma ten muž so zastreným hlasom. Mykalo mu kútikmi úst. Prvé čo mi preblesklo mysľou bolo, že krajšieho muža som snáď nikdy nevidela. Narovnala som sa a on ma pustil. O krok som ustúpila, aby som si zachovala osobný priestor.

„Áno. Prepáčte. Ospravedlňte ma,“ povedala som ticho a nemotorne som ho obišla vo dverách, ktoré boli pre nás oboch priúzke. Srdce mi pulzovalo až v spánkoch. S prudkým nádychom, bez obzerania sa za seba, som sa vybrala do šéfovej kancelárie. Potiahla som mohutné drevené dvere, no nepohli sa. Otočila som sa na opätku a vošla som ku Claire. Niečo písala do počítača.

„Ehm, mohla by si mi otvoriť kanceláriu pána Piercea?“ spýtala som sa tichým hláskom.

„Čo treba?“ dôležito si napravila okuliare a nadvihla obočie.

„Poslal ma pre zabudnutý diár.“

Claire vstala a pokrútila hlavou. Zo svojho stola vzala knihu potiahnutú tmavohnedou kožou. „Raz stratí hlavu. Diár bol u mňa. Prepisovala som mu niektoré akcie, na ktoré má ísť tento mesiac,“ povedala a podala mi ho. „No čo, už sú v zasadačke všetci?“

„Iba pán Pierce, nejaký mladý muž a Foxová šla pre Browna.“

Claire sa s úsmevom zahryzla do ceruzky, ktorú držala v ruke. „A ako sa ti vidí mladý Pierce?“ spýtala sa ma.

Zamračila som sa. „Kto?“

„No šéfov synátor predsa! Toho neprehliadneš.“ Oči sa jej zablýskali, no možno to bol len odraz svetiel v jej dioptriách. Takže šéfov syn. Super. Zo stoviek ľudí v budove sa zrazím práve s jeho hruďou!

„Hej, hej. Neprehliadla som,“ povedala som a v rukách som stískala kožený zväzok šéfových záväzkov voči spoločnosti.

„No choď už!“ hnala ma Claire a sadla si znova za svoj počítač.

Náhlivo som šla k zasadačke s nezvyčajnou nervozitou usadenou na spodku žalúdka. Dvere boli zatvorené. Potichu som ich otvorila a zistila, že dnu už boli aj právnici. Keď som vošla, skoro nikto si ma nevšimol. Okrem Piercea mladšieho. Sedel ležérne, ruku mal prehodenú cez operadlo vedľajšej stoličky a oči sa nám na chvíľu stretli. Okamžite som uhla pohľadom a ponáhľala sa k pánovi Pierceovi.

„Nech sa páči,“ podávala som mu diár a on ho s poďakovaním prijal. Pomaly som sa vytratila z miestnosti s vedomím, že na mne tkvie jeden zaujatý pohľad. Bez obzerania sa.

„Ide sa,“ začula som nad sebou, až som nadskočila. Práve som čítala emaily, keď sa za mnou zjavil Michael. Ani som si neuvedomila, koľko je hodín.

„Som hladná,“ priznala som a postavila sa, pričom som si znovu rukami zažehľovala blúzku.

„Tak šup.“ Michael ma decentne chytil okolo pása a viedol ma k výťahom. Keď sme šli okolo zasadačky, dvere sa rozleteli a vyšiel z nich Pierce mladší v zrejme nie veľmi dobrej nálade. Rýchlym krokom uháňal rovnakým smerom ako ja s Michaelom, no nevenoval nám ani štipku pozornosti, keď nás predbiehal. Nedočkavo zastavil pri výťahoch, kde sme sa o chvíľku ocitli aj my.

„Christopher,“ pozdravil sa Michael nahnevanému mužovi, s ktorým som sa pred dvomi hodinami zrazila vo dverách. Christopher na nás striedavo pozrel a pozdravil. Na mňa pozeral dlhšie ako bolo vhodné. Znovu som prerušila očný kontakt a pozrela som si na ruky, ktorými som si nevedomky žmolila okraj blúzky. Jeho prítomnosť vo mne vzbudzovala chaos a vnútorný nepokoj.

To sa mi ešte nikdy nestalo.

Výťah sa konečne otvoril a všetci traja sme v tichosti nastúpili. Tlmená hudba narušovala ticho. Vcelku trápne ticho.

„Aké máš plány na víkend?“ spýtal sa ma Michael a ja som bola vďačná za nadhodenie relatívne ľahkej témy.

„Spolubývajúce majú zajtra narodeniny. Pôjdeme to osláviť,“ odvetila som.

„Niekam do mesta?“

„Áno.“ Prikývla som. Michael sa ticho zasmial. „Čo je?“

„Ty nie si moc zhovorčivá, dievča zlaté.“

Zazrela som na neho. „Ideme na karaoke show do Royalu. A čo by si rád ešte vedel?“ Nadvihla som obočie. Výťahové počítadlo ukazovalo, že prechádzame z prvého poschodia na nulu.

„Vyspovedám ťa na rande,“ podpichol ma.

„My nemáme žiadne rande!“ prekrížila som si ruky a za mnou som zaregistrovala pohyb. Následne sa dvere s cinknutím otvorili a Christopher Pierce opustil výťah ako prvý. Sledovala som jeho vzďaľujúci sa chrbát a otáčajúce sa dámy ako slnečnice za slnkom.

„Čudák, ten Pierce,“ zafrflal Michael, keď sme vychádzali z budovy na rušnú ulicu. Hlasitý zvuk motorky, ktorá okolo nás prefrčala len v pár metrovej vzdialenosti, ma na smrť vyľakal.

„Poznáš ho?“ spýtala som sa nenútene.

„Mal som tú česť,“ povedal a čeľusť mu stuhla. „Nebýva tu často. Zvyčajne veľa cestuje a dohadzuje nám celkom slušné zákazky. Je spoluvlastníkom Pierce and co., ale má aj nejaké vlastné firmy. Sem-tam sa stretneme na nejakej dražbe.“

Steny reštaurácie boli vykladané bambusom a dekoračným japonským porcelánom, čo pôsobilo útulne. Upokojujúca hudba dotvárala orientálnu atmosféru. Sedeli sme pri malom stolíku s výhľadom na zaľudnenú ulicu plnú života a sŕkali sme horúci ramen.

„Takže karaoke. Rada spievaš?“ spýtal sa nenútene môj veselý spoločník.

„Možno tak v kúpeľni. Nerada trýznim svoje okolie,“ uškrnula som sa.

„Určite to nie je také zlé. Nemôžeš byť horšia ako ja.“ Na Michaelovi som mala rada, že bol vždy dobre naladený.

Pamätám si naše prvé stretnutie. Bol to celkom trapas. Niesla som papiere na podpísanie, potkla som sa o kábel pri jednom z písacích stolíkov a vysypala sa priamo v plnej miestnosti zamestnancov. Papiere lietali všade vôkol mňa a ja som mala chuť na mieste sa prepadnúť pod čiernu zem. Niektorí sa mi smiali, no niektorí mi pribehli na pomoc. Jedným z dobrodincov bol i Michael. Nechcel, aby som sa cítila trápne, a tak začal vtipkovať. O sebe, o všetkom možnom a pri tom zbieral zo zeme mňa a následne aj zmluvy.

Bol dobrý spoločník, aj keď mi občas liezol s tým večným balením na nervy. Mike nemal problém so ženami. Nemal problém ani s románikmi na pracovisku. Claire vravela, že už mal techtle mechtle s nejakou slečnou z reklamnej agentúry z jedenásteho.

„Pamätáš, ten biznis, čo som ti spomínal minulý týždeň? Narazil som na jednu rodinu, ktorá má doma zopár zaujímavých obrazov. Dedičstvo, ktoré pre nich nemá takú hodnotu ako pre predchádzajúceho majiteľa.“

„Aha. Ako si sa k nim dostal?“

„Na to mám predsa čuch.“ Prstom si ťukol po špičke nosa, skúsene rozbalil paličky na sushi a vzal si jedno tuniakové nigiri. „Beriem ťa tam so sebou. Už som sa o tom bavil s Millerom,“ povedal a naplnil si ústa. Michael je jeden z tých lovcov pokladov, ktorý zákazníkov oslovuje prvý a dáva im ponuky na odkúpenie vzácnych umeleckých predmetov. Ostatní lovci cielene chodia tam, kam ich zákazník zavolá a uzavrú obojstranne výhodný obchod. Všetky nakúpené diela sa najskôr úradne preveria, potom ich vystavujú po galériách, ktorých má firma Pierce and co. len na našom kontinente viac ako tucet. Celý proces sa finišuje na veľkolepých aukciách, v ktorých je naša firma špička.

„O aký typ obrazov sa jedná?“

„Akty. Hlavne ženské.“

„Ja sa v obrazoch veľmi nevyznám,“ priznala som a namočila som svoje maki v nachystaných omáčkach. Akty. Už len to slovo ma priviedlo do rozpakov.

„Vezmeme si Johnsonovú,“ oznámil Michael a ja som na chvíľu stratila dych. Pustila som paličky a rukami som si ovievala otvorené ústa. Štipľavosť mi vrazila až do koreňa nosa a vtisla slzy do očí.

„Priveľa wasabi,“ dychčala som a kolega sa na mne slušne bavil. Ukázala som mu prostredník.

Pracovný deň utiekol ako voda. Konečne sa finišovali posledné prípravy na aukciu, ktorá sa bude konať nasledujúci štvrtok. Prvýkrát zažijem high society aukciu s charitatívnym účelom. Doteraz som sa zúčastnila len na dvoch menších, kde sa dražili obrazy jedného mladého maliara a rôzne osobné predmety po svetových hviezdach. Niekedy som bola šokovaná, akú finančnú hodnotu niektorí prihadzujúci dokázali pripísať predmetom ako bol Elvisov opasok, obraz s ovocným košíkom alebo sochy nahej ženy bez hlavy.

Bývala som sotva štyri bloky od práce. Vždy som chodievala pešo, pričom som sa každý raz zastavila v malej večierke na rohu našej ulice. Dnes som volila taliansku kuchyňu. Špagety carbonara a Pinot Gris.

Náš byt sa nachádzal v tehlovej radovej zástavbe. Brečtan lemoval budovy skoro do tri štvrtiny ich výšky, točil sa okolo okien v nesúmerných špirálach. Bolo to asi prvé miesto, kde som sa cítila za veľmi krátku dobu ako doma. Vôbec mi nevadilo, že byty boli postaršie a jednoducho zariadené, práve naopak. Cítila som sa tu bezpečne a hlavne dostatočne ďaleko od mojej minulosti.

S plnými rukami som nemotorne otvorila vchodové dvere. Byt bol prázdny. Z práce som skoro vždy chodila domov prvá a príprava večere tentokrát padla na mňa. Z úzkej chodby som sa vyzúvajúc potkýnala až do obývačky spojenej s malou, ale za to praktickou kuchynkou. Zapla som si nahlas rádio a pustila som sa do varenia.

„Čo to cítim?“ počula som odo dverí Lauru. Práve som prestierala na stôl príbory.

„Taliansko, drahá,“ zakričala som jej späť a šla som vybrať Pinot z chladničky.

„Ty nikdy nesklameš,“ počula som za sebou. „Zjedla by som aj klince.“ Laura bola vysoká blondínka so svetlomodrými očami a tým najprívetivejším úsmevom na svete.

„Dáš si víno?“ spýtala som sa.

„Si veštica?“ zasmiala sa a sadla si na vysokú barovú stoličku k stolu, kde bolo už prestreté. „Kiki nalej tiež. Už je na ceste.“

„Deje sa niečo?“

„Ále,“ teatrálne mávla rukou. „Zas ju otravoval ex. Myslím, že po dnešku to chlapec konečne pochopí. Nevybral si správny deň. Dnes ju už vytočilo zopár zákazníkov. Jerry bude len čerešnička na torte.“

„Chudák.“ Nechcela by som byť v jeho koži. Kiki je riadna čertica, keď sa naštve.

„Vieš, aké motto má moja sestra.“ Laura pokrútila hlavou.

„Hlavne nezáväzne,“ povedali sme naraz a potom sme sa tomu zasmiali.

„Hej! Ja vás počujem!“ počuli sme krik z chodby. Kristin vletela do kuchyne ako bomba tesne pred výbuchom. Husté čierne vlasy jej splývali vo veľkých vlnách cez ramená. Oči mala nahrubo orámované čiernymi linkami, oblečená bola v tmavom tesnom overale. Hoci boli s Laurou dvojičky, mali rovnaké iba priezvisko. Boli ako jing a jang. Biela a čierna.

„Víno?“ podávala som jej pohár. Vďačne ho vzala do rúk a celý obsah do seba hrkla na jeden dúšok.

„Ten hlupák to už pochopil,“ povedala náhle a sadla si na stoličku vedľa svojej sestry.

„Čo si mu povedala?“ spýtala sa Laura a doliala jej víno. Veľa vína.

„Že ho má malého.“

„Čože?“ vyprskla Laura smiechom.

„No a že sa nechcem viazať, že som ešte mladá na vážny vzťah a blá blá.“ Mávla rukou, akoby to bola úplne banálna vec.

„Čo on na to?“ spýtala som sa s odignorovaním tej veci s malým a položila som na stôl misu s horúcimi špagetami a misku strúhaného parmezánu.

„Že sa do mňa zamiloval. Ale to je jeho problém. Veď sme spolu spali len trikrát. Chápete? Tri razy si do mňa zasunul a už to hrá na lásku?“

„Možno sa zamiloval do tvojej osobnosti,“ podotkla som empaticky.

„Možno do jednej z tvojich osobností,“ podpichla ju so smiechom Laura a nabrala si slušnú porciu.

„Vtipná ako vždy.“ Kiki sa zamračila na tanier, ktorý jej sestra podávala. „Ja len potrebujem kamoša s benefitmi. Na cukrovú vatu nemám čas!“

„A čo ty, Ema?“ Laura presunula pozornosť mojím smerom.

„Čo konkrétne máš na mysli?“

„No, ty a muži?“

„Nerandím. Nie je na to čas.“ Nabrala som si veľké sústo špagiet a natlačila do úst, aby som nemusela ďalej komunikovať o mne nepríjemných témach.

„Blbosť! Času máš habadej!“ oponovala Laura.

„Ježíš, to je skvelé,“ pochvaľovala si Kiki a napchávala sa jedlom. Vždy jedla za dvoch, no na postave sa to neodzrkadľovalo.

„Po tom všetkom by si si mala dať šancu. Nehovorím, že by si mala hneď skočiť do vzťahu, ale prospel by ti aspoň nejaký krátky románik,“ usmievala sa na mňa Laura a jej úprimné modrasté oči skrývali obrovské pochopenie. Samozrejme, že dvojičky vedeli o mojej minulosti. Pravidelne mávam nočné mory, kričím zo sna a plačem. Sú to múdre ženy. Pochopili ma. Súcitili so mnou a podporovali ma. Človek by si nepomyslel, že nájde spolubývajúce a kamarátky v jednom v inzeráte na internete.

Sobota plynula veľmi rýchlo. Dvojičky od rána mobilizovali ľudí, chystali sa na večer a skrášľovali sa. Ja som si medzičasom stihla ísť na hodinku zabehať, oprať dve práčky, ísť do večierky na nákup a prečítať si zopár strán rozčítanej detektívky. Bol to jeden z mojich spôsobov, ako sa zbaviť stresu z toľkého množstva ľudí, ktorí večer budú okolo mňa. Najradšej by som strávila celý zbytok dňa i večera zahrabaná v knihe.

„O pol hoďku vyrážame,“ počula som z dverí Kiki. Mala na sebe krátke priliehavé šaty posiate trblietkami so strapcami. Vlasy mala nahusto natočené a cez čelo mala stiahnutú štrásovú čelenku. Vyzerala ako diva z dvadsiatych rokov minulého storočia.

„Môžeme, som hotová,“ usmiala som sa na ňu spoza knihy.

„Si robíš srandu, že?“

„Prečo?“ Nadvihla som obočie. Mala som na sebe svoje najlepšie džínsy a biele tričko s véčkovým výstrihom.

„Laura! Rýchlo poď sem!“ zakričala Kiki a vrhla sa do šatníka. Bez slova sa začala prehrabovať v mojich veciach.

„Čo to robíš, Kristin?“ rozhorčene som sa posadila na posteli a odložila knihu nabok.

„Takto nikam nejdeš, Brendtová!“ pozrela na mňa s prižmúrenými očami a v rukách držala jedny z odvážnejších šiat, ktoré však doteraz odvážne odpočívali v zabudnutom kúte mojej skrine.

„Panebože!“ skríkla od dverí Laura, keď ma zbadala, a znovu sa stratila z dohľadu. O chvíľu sa vrátila s hrebeňom a kozmetickým kufríkom.

„Baby, ja sa naozaj budem takto cítiť najlepšie,“ bránila som sa.

„Dnes ideš baliť. Ale nie takto. V tomto outfite môžeš baliť maximálne darčeky v nákupnom centre! Tu máš,“ hodila mi krátke šaty v námorníckej modrej s čipkovou aplikáciou na chrbte.

„Rozpustiť!“ prikázala mi Laura ukazujúc na môj obľúbený účes a ja som neochotne drdol rozplietla. Vlasy sa mi rozvinuli v bujarých vlnách až pod lopatky. „Ty máš také krásne vlasy. Neviem čo si ich stále vypínaš.“

„Lebo je to praktické.“

„Kto povedal, že krása je praktická?“ Laura ku mne pristúpila a rozčesávala mi pramene vlasov. Sem-tam niečo natupírovala a ja som krotko držala. Dnes majú narodeniny, pripomínala som si. Nebudem ich rozčuľovať.

Kiki vošla znovu do izby, ani som si nevšimla, kedy predtým odišla. V rukách držala červené lodičky a trblietavú kabelku do ruky. Laura mi prstami strapatila účes, potom lakovala, potom sponkovala a ja som sa v duchu modlila, aby to čo najskôr skončilo. Z tašky vyberala rôzne šminky a naučenými pohybmi ma s ľahkosťou líčila. Laura bola profesionálka. Už roky sa venovala vizáži popri štúdiu. Sama to však nikdy s make-upom nepreháňala. Patrila medzi prirodzené krásky a vedela, čo jej sedí. Za to Kiki bola presný opak. Bola schopná natrieť si pery čiernym rúžom a nalepiť si zelené umelé riasy. Vždy preferovala extravaganciu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

Kapitola prvá