BRNO / 2019

© © Ray Kluun, 2003

First published by Uitgeverij Podium in the Netherlands

Translation © Marta Nováková, 2006

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7217-866-7

Yesterday / all my troubles seemed so far away

The Beatles, Yesterday (Help, 1965)

Díl I

Stijn & Carmen

Jedna

What the hell am I doing here / I don’t belong here

Radiohead, Creep (Pablo Honey, 1992)

To nám ten průměr pěkně stoupá, říkám si pro sebe, když už potřetí během několika dnů vcházím otočnými dveřmi do Lucasovy nemocnice. Tentokrát musíme do prvního patra, místnost 105, jak má Carmen napsáno na převodce. Chodba, kam máme jít, je plná lidí. Zrovna když se chceme posadit, ukáže postarší muž s naprosto zjevným tupé hůlkou na dveře.

„Nejdřív se musíte jít tam dovnitř přihlásit.“

Přikývneme a jdeme ostýchavě do místnosti 105. Na cedulce u dveří stojí: MUDr. W. H. F. Scheltemová, internistka. Teprve místnost uvnitř je vlastně čekárna. Na chodbě se tedy čeká, když je tu moc lidí. V čekárně se věk přítomných sníží o několik desetiletí. Pacienti si nás zkoumavě, téměř soucitně prohlížejí. I nemocnice má svůj řád. Jsme tu očividně noví, jsme v čekárně turisty, nepatříme sem. Rakovina v Carmenině prsu si však myslí něco úplně jiného.

Asi šedesátiletá paní na kolečkovém křesle, která v kostnatých rukách drží stejnou převodku v plastikovém obalu, jakou má Carmen, si nás bez skrupulí prohlíží od hlavy k patě. Když si toho všimnu, snažím se tvářit povýšeně. Moje žena a já jsme přece mladí, krásní a zdraví, což se tady o vás, vy starý herky, říct nedá. A nemyslete si, že tu zůstaneme, hned budeme z téhle rakovinou prožrané společnosti pryč. Moje rozpačitá gesta ale prozrazují nejistotu, stejně jako když v Bredě vstupuji do hospody De Bommel a na pobavených výrazech lidí vidím, že jsem oblečený jak na mejdan v Amsterdamu, a na místě začnu litovat, že jsem si to ráno oblékl růžovou košili a boty z hadí kůže. Ani Carmen není zrovna ve své kůži. Tohle je tvrdá realita: odteď sem prostě patříme.

V místnosti 105 se nachází také okénko, kde je příjem. Zdá se, že sestřička, která za ním sedí, nám čte myšlenky. Ptá se, jestli si raději nechceme jít sednout do vedlejší místnosti. Právě včas, koutkem oka vidím, že Carmen začíná zase plakat. Je to úleva, že nemusíme sedět mezi těmi nastávajícími mrtvolami v čekárně nebo na chodbě.

„To pro vás předevčírem musel být pěkný šok,“ říká sestra, když se vrací s kávou. Okamžitě chápu, že „Případ Carmen van Diepenová“ probírali na schůzi oddělení. Sestřička se podívá nejdřív na Carmen, potom na mě. Snažím se dělat jakoby nic. Nějaká sestřička, kterou jsem ještě před několika minutami vůbec neznal, přece nemusí vidět, jak bídně se cítím.

Dvě

Mezi muži ženoucími se za množstvím žen můžeme snadno rozlišit dvě kategorie. Jedni hledají ve všech ženách svůj vlastní subjektivní a stále stejný sen o ženě. Druzí jsou hnáni touhou zmocnit se nekonečné pestrosti objektivního ženského světa.

Milan Kundera, Nesnesitelná lehkost bytí (1988)

Jsem hédonista a trpím těžkou monofobií. Ten hédonismus se Carmen moc líbil, okamžitě nás to spojilo. S mým panickým strachem z monogamie je od prvopočátku spokojena méně. Ze začátku si ještě myslela, že to není zase až tak nejhorší. Vyprávění o mých vztazích v minulosti, které byly jedno velké zahýbání, ji dost bavilo a viděla v něm tehdy spíš než varování další vzrušující důvod navíc, proč si se mnou něco začít.

Tak tomu bylo až do té doby, než asi rok poté, co jsme spolu zrovna začali žít, přišla na to, že jsem se vyspal se Sharon, recepční z reklamní agentury BBDvW&R / Bernilvy, kde jsem tehdy pracoval. Tenkrát jí došlo, že věrný nikdy nebudu a ani se neodvážím o to vůbec pokoušet. Po několika letech mi řekla, že po té věci se Sharon přemýšlela o tom, že by mě opustila, ale že mě na to příliš milovala. Místo toho si předsevzala, že moje nevěry bude tiše snášet a bude na ně pohlížet jako na jednu z mých špatných vlastností, které ke mně prostě patří. Jeden chlap se rýpe v nose, jiný zahýbá. Byl to její způsob citové obrany proti tomu, že její muž „pravidelně strká svý péro mezi nohy jiným ženským“.

Celá léta mi tvrdila, že jestli ještě jednou udělám něco takového jako se Sharon, tak ode mě odejde. Tím chtěla dosáhnout toho, že se před ní nadále svoje eskapády pokusím přinejmenším utajit. To se mi podařilo.

Dalších sedm let se nám zdálo, že jsme nejšťastnější pár na západní polokouli a přilehlém okolí.

Až do té doby, než mi před třemi týdny Carmen zavolala právě ve chvíli, když jsme se s Frenkem pokoušeli neusnout při vychloubání manažera výroby z Holland Casina.

Tři

It’s the end of the world as we know it

REM, It’s the End of the World As We Know It (Document, 1987)

Do kasin chodí Číňané, hýřilové a ženy v šatech jako z katalogu zásilkového obchodu Wehkamp. Pěknou ženskou jsem tam nepotkal nikdy. Hrůza.

Když nám zavolal manažer výroby z Holland Casina, že by se asi chtěl stát zákazníkem marketingové agentury Merk in Uitvoering — creative & strategic marketing, řekl jsem mu, že kasina miluju.

Myslíme si, že Holland Casino je dobré na to, aby tam člověk strávil pár set hodin ročně. Dnes odpoledne teda sedíme v kasinu na náměstí Max Euweplein v Amsterdamu. Manažer výroby chtěl, abychom se „koukli do kuchyně, jak dělá své toko“. Jo, jo, toko. To je terminologie našich zákazníků, s tím já taky nemůžu nic dělat. Někdy taky říkají: „Dáme nohy na stůl a pak zapneme mozky.“

My, to jest Frenk a já, a hodiny z toho žijeme ve firmě Merk in Uitvoering. Lidé, kteří mají opravdu nějakou profesi, vyrábějí věci. A jsou také lidé, kteří věci prodávají. Je to méně počestné, ale taky docela nutné. S Frenkem neprodáváme věci, ale hodiny. A ty ani sami nevyrábíme. Podstatnou část duševní práce v Merk in Uitvoering zastane šest mladíků a dívek, kterým je kolem dvaceti. Všichni jsou takové typy Bouře a vzdor, jako jsme dříve byli s Frenkem i my. Tehdy jsme ještě neměli vlastní firmu. To, co naši chytří mladí lidé vymyslí, trochu učešeme a sepíšeme do zprávy a naše sekretářka Maud, fakt pěkná kost, to dá do pěkné složky a pak naše skvělé nápady sebevědomě předneseme našim zákazníkům. Naši zákazníci na to většinou nadšeně reagují, srdečně nám gratulují a dál s tím nic nedělají. A my pak pokračujeme další draze zaplacenou zprávou pro takového klienta. Tak pracuje naše firma.

Frenk klade otázky, o kterých ví, že na zákazníka platí, manažer výroby se snaží zlomit světový rekord v množství informací, které ze sebe sype, a já dělám, že poslouchám. Tuto činnost jsem povýšil na umění. Zákazník se domnívá, že se intenzivně zaobírám jeho marketingovým problémem. Pravda však je, že myslím na sex, randění nebo na fotbalový klub Ajax. Někdy vůbec nevím, co zákazník právě řekl, ale to tak moc nevadí. Image rozšafnosti v kombinaci se zamračeným pohledem a dlouhými záhadnými pauzami jsou v mé branži předností, a dokonce to pomáhá udržet vysoké sazby za hodinu. Dokud u toho neusnu, tak je všechno v pořádku, říká vždycky Frenk.

Dnes mně dá hodně práce neusnout. Dvakrát už jsem dokonce zcela nepokrytě zíval, což Frenka pěkně štve. V momentě, kdy mně opět neovladatelně začnou padat víčka, mi zazvoní telefon. S úlevou se omluvím a vylovím mobil z kapsy. CARMEN — MOB.

„Ahoj, broučku,“ říkám a otáčím se od stolu.

Můj brouček pláče.

„Carmi, co se děje?“ ptám se vyděšeně. Frenk se otočí a ustaraně se na mě dívá. Manažer výroby brebentí spokojeně dál a já jen mávnu rukou na Frenka, jako že se nic neděje, a vzdálím se od stolu.

„Jsem v nemocnici a mají strach, že tam něco je,“ popotahuje Carmen.

Nemocnice. Už jsem úplně zapomněl, že tam dneska měla jít. Před dvěma dny, kdy se mě ptala, jestli se mi opravdu na její bradavce, která byla na dotek příliš horká, nezdá nic divného, jsem se ji snažil přesvědčit, že to je určitě kvůli tomu, že má tento týden dostat menstruaci. Nebo že je to otlak od podprsenky. Prostě nic vážného. Zkrátka asi jako před půl rokem, kdy to byl také jen planý poplach. Řekl jsem, ať zajde za doktorem Woltersem, jestli má nějaké pochybnosti, a ten že ji určitě uklidní.

Nesnáším špatné zprávy a reaguji na ně tak, že lidem v okolí hned říkám, že všechno bude zase v pořádku, jako bych se styděl za to, že některé věci jsou prostě nenávratně, nevyhnutelně a nutně v prdeli. (To se mi stávalo už dřív, když se můj táta zeptal, jak dopadl fotbalový klub NAC, a já jsem musel říct, že to je 0-1 pro Veendam. Přiznat tohle bylo jako dát si vlastňáka. Dostávat nebo říkat špatnou zprávu vám zkazí den.)

„Carmi, pověz mi prosím tě v klidu, co ti řekli,“ povídám do telefonu a obezřetně se vyhýbám slovu „doktor“, protože Frenk to slyší.

„On to taky přesně nevěděl. Bradavka se mu zdála nějaká divná a říkal, že se mu to nelíbí.“

„No, hm…“ říkám, což je na mě nehorázně pesimistická reakce a pro Carmen znamení, že teď má opravdu zpanikařit.

„Něco jako makléřství v nápadech, jak se to ostatně dělá s knihami, filmy a televizními programy,“ řekla. Zákazníkovi se zdálo, že je to skvělý nápad, a hned den nato to navrhl Ramonovi, řediteli Bernilvy, který sice brblal, ale aby byl klid, tak s tím souhlasil. Carmen mohla začít jednat. Během půl roku prodala práva k reklamním filmům podnikům v Jižní Africe, Malajsii a v Chile. Reklamní svět řval jako tur. Lidé říkali, že je to sprosté. Špinavý kšeft. To bylo Carmen ale naprosto jedno, protože narazila na zlatý důl. Najednou se všichni chtěli stát zákazníky Advertising Brokers. Reklamní kanceláře viděly šanci a díky Carmen vydělávaly na svých tvůrčích myšlenkových pochodech náhle čtyřikrát až pětkrát tolik. A jejich zákazníci, kteří už celá ta léta se skřípěním zubů platili neskutečné hodinové tarify špičkovým reklamním agentům, hodiny, jaké u Yab Yuma platit nemuseli, najednou zjistili, že jejich původně draze zaplacené reklamní pořady najednou začaly vynášet peníze, protože Carmen je uměla dobře prodat dál do nějakého podniku kdesi v nějaké cizí zemi. Během dvou let měla Carmen dvacet zaměstnanců a zákazníky po celém světě. Ze svého podniku, který si založila, má radost a sem tam někam létá, když se jí chce. Musí to samozřejmě stále zůstat příjemné, navštívit si jednoho z klientů někde ve světě a dobře se bavit. „To se nám povedlo, co?“ říká vždycky každému novému klientovi.

„Vždyť jsem říkala, že mám to prso nějak moc horký!“ křičí a hlas jí přeskakuje. „Já jsem ksakru věděla, že to bude špatný!“

„Klid, uklidni se, zlato, vždyť ještě nic nevíme…“ zkouším to. „Mám za tebou přijet?“

Chvíli přemýšlí. „Ne, s tím stejně nemůžeš nic udělat. Musí mi vzít krev, pak musím odevzdat moč a pak mi řeknou, kdy je volný termín na biopsii, jako posledně, víš?“ Zní už trošku klidněji. Mluvení o praktických věcech pomáhá zklidnit emoce. „Bylo by fajn, kdybys vyzvedl Lunu z jeslí. A dneska už do Brokers nepůjdu.“

„Nemám nejmenší chuť ukázat se tam s tímhle ubrečeným ksichtem. Doufám, že odsud před šestou vypadnu. Co uděláme s jídlem?“

Musím se smát. Jídlem se u nás nikdy nezabýváme. Jsme takový pár, co teprve večer zjistí, že by se taky mělo něco sníst, a každý večer znovu překvapeně zjišťujeme, že doma nic není, kromě zásuvky plné kojeneckých výživ Olvarit pro Lunu. Naši přátelé si z nás utahují kvůli týdennímu rozpočtu, který vydáváme za mořské plody, pizzu u Domina nebo za čínu a za jídlo ve večerkách.

„Uvidíme, jak to s jídlem uděláme. Ty teď jeď co nejrychleji domů, ať tě můžu přijít uklidnit. No a možná to bude všechno nakonec v pořádku,“ říkám bezstarostně, jak nejlépe to jde, a hovor ukončím. Záda mám ale úplně propocená. Něco mi říká, že náš život právě potkalo neštěstí. Civím před sebe. Přece musí existovat něco pozitivního. Za chvíli to všechno dáme nějak do pořádku, najdeme nějaká pozitiva. Něco, čím Carmen, která sedí sama někde v té blbé nemocnici, potěšíme.

Pak zhluboka vzdychnu a jdu zpátky ke stolu, kde sedí Frenk s manažerem výroby. Ten právě začal vykládat, že mají problém, jak udělat stálé zákazníky z těch, co přijdou poprvé.

Čtyři

Žili jste si zatraceně dobře, ale tomu je teď prostě konec

Jan Wokers, Turks fruit (Turecké ovoce) (1973)

Svůj Chevrolet Blazer zaparkuji před naším domem na ulici Amstelveenseweg, která se nachází na okraji Amsterdamského lesa.

Nenávidím Amsterdamský les, nenávidím ulici Amstelveenseweg a nenávidím náš dům. Pět let jsme bydleli ve středu města, v prvním patře v domě na ulici Vondelstraat. Dva měsíce poté, co se Luna narodila, odtud Carmen chtěla pryč. Měla po krk toho, že nemohla náš hypermoderní kočárek na třech kolech prostě zdvihnout, ale musela ho tahat po schodech, poté co nejdřív dvacet minut jezdila kolem dokola, než našla místo na zaparkování. A jednou, když jsme se s košíkem a láhvemi rosé zrovna usadili na dece ve Vondelparku, abychom si udělali piknik, jsme zjistili,

Náš dům je dům číslo 872. Je to klasický předválečný domek, který předešlí majitelé krásně opravili. Na přední straně je černá fasáda a dům má špičatou dřevěnou zelenou střechu s bílými okraji. „Pitoreskní“, pojmenoval střechu makléř. Co je na tom pitoreskního, říkal jsem si, tady k čertu není žádnej Zaandam. Ale Carmen se stěhováním naléhala čím dál víc a já jsem byl koneckonců rád, že jsme se nepřestěhovali do Gooi nebo Almere. Teď se vlastně ještě dá říct, že bydlíme v Amsterdamu, ale pro mě je to prostě už Amstelveen. Od začátku jsem se tady moc doma necítil. Jakmile podjedu viadukt za Olympijským stadionem na silnici A10, mám pocit, že jsem vjel do safari. „Hele, zebra,“ řekl jsem, když jsme tudy jeli poprvé na prohlídku domu. Carmen se tvářila, jako že to moc vtipné nebylo. Kolem našeho domu nejezdí tramvaj, ale autobus, což je znát. Ale co, stejně je to nanejvýš na pár roků, než Merk in Uitvoering a Advertising Brokers začnou vydělávat hromady peněz a budeme si moci dovolit přízemní domek v centru Amsterdamu. Takže zatím — ať žijí zebry.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Díl I

Jedna

Dvě

Tři

Čtyři

Díl II

Díl III