Copyright © Edvard Valenta, Josefina Golombková – dědicové c/o Dilia, 1965

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Edvard Valenta,

Josefina Golombková – dědicové c/o Dilia, 1965

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2019

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-646-7

O autorovi

Jednoho podjarního dne roku 1929 otvíral mladý redaktorský chasník v brněnské redakci Lidových novin redakční poštu – činnost často úmorná a nezajímavá pro toho, kdo to dělá denně. Tenkrát však byl v haldě běžných zajímavostí a hlavně nezajímavostí docela nezvyklý dopis, šest aršíků popsaných tužkou, písemné svědectví ruky zřejmě klopotné a jistě se psaním zabývající velmi zřídka; to se hned pozná.

Dopis zněl takto:

Jan Welzl polární cestovatel oznamuje: Pro moje cestovaňi co jsem já na dalekém severu konal, prišel jsem na všelijake ostrovy, kde jsem tam všelijake jeskině po vymřelích Eskimaku našel. Ty jeskyně jsou sta a sta roku opuštěné a v jse najdou náramne, a všelijake památňi věci, do jedne jeskině jsem přišel kde byli všelijaké různe věci. Na zemi leželi kosti těch mrtvol, které už skorem schnile bili. Moh jsem ale poznat že to bili Eskimaci, který v tech jeskiňi žili. Nemoh jsem se ale tam dlouho držet poněvač ten zduch náramňe zapáchal. Šel jsem na ven a vylomil jsem tu díru tak široko až jsem tam dost zduchu dostal. Mezy tym časem jsem šel a hledal jsem po druhých jeskiňách, a našel jsem ještě štyri. Ty diri byli tak ouzke, že jsem se tam mohl sotva dostat. Vylomil jsem jich zasej tak dalece, abych dostal čerstvého zduchu tam. Potem jsem šel zas spatky k tej starej jeskyně a počal jsem hledat. V tej jeskyně bylo všelijaké harabuzi, kde jsem mněl velkou praci to ostraňit. Když jsem to ostraňil, tak jsem teprve přicházel na všelijaké věci, co oni mněli. Našel jsem všelijaké ručňy harpuni, bodlaki, šípi, kuchyňské nádobí z kamenu a slonových kosťi. Malá Bedna, která byla vypracovaná z Velrybské kosťe, našel jsem vňí všelijaké lékařské Instrumenti, které byli krásňe zkosti vypracované. Vedleva byla druha bedna vktere byli všelijaké jehli, nužky, nuž, niti ze kůže řezané, i tak i náprstky. Poznamenal jsem si to místo a odešel jsem do druhých dír, a patral jsem tam co bych tam mohl najit. Byl jsem tam pro plných tří dni nežli jsem to skoumaňí končil.

Podobně to šlo dál. Podpis chyběl, ale taky nač by tu byl, když se přece jménem odesilatelovým dopis začíná. Razítko na obálce prozrazovalo, že pisatel, Jan Welzl, bydlí v Zábřehu.

Jan Welzl – hlavně dnešní mladé generaci neříká to jméno už skoro nic, i když se vyskytuje v seznamu českých spisovatelů. Ale před čtvrt stoletím bylo u nás velmi dobře známé, a i před pětatřiceti lety, toho dne, kdy dopis do redakce přišel, věděl novinář, o koho jde. Muž toho jména byl totiž v písemném spojení s redakcí Lidových novin už před čtyřmi lety; a jestliže ten, kdo vydal knihu, je spisovatelem, pak byl ten člověk opravdu českým spisovatelem, i když se ho jeho pravopis, hrozná čeština i stavba vět snažily usvědčit z pravého opaku.

Jan Welzl, tehdy zrovna šedesátník, se stal spisovatelem takto:

V létě roku 1924 ztroskotala na tichomořském pobřeží Spojených států severně od města Seattlu šalupa Sedm sester, vržená v bouři na pobřeží. Posádka, pokud neutonula nebo nesložila kosti na skaliskách, se vydrápala na břeh zároveň se spolumajitelem plavidla Janem Welzlem, který uvedl při vyšetřování tohoto neštěstí, že vezl z Nové Sibiře, ostrova v Severním ledovém moři, kožišinné úlovky, své i svých přátel, do San Franciska, aby je tam vyměnil za živobytí, s kterým se měl opět vrátit na Novou Sibiř. Tvrdil americkým úřadům, že žije na tomto ostrově už třicet let, dokonce v jeskyni, kterou si tam ještě v minulém století vystřílel do skály a kde má taky skladiště, zámečnickou dílnu a smečku polárních psů. Vyšetřující orgány se však zajímaly především o to, kam ten ztroskotanec přísluší a kam ho mají tedy postrkem poslat, protože doklady neměl a z hlediska amerických zákonů tu šlo o spoustu všelijakých přestupků proti nařízením o námořní plavbě – něco jako když řidič nemající ani průkaz ba ani legitimaci někoho při neopatrné jízdě poraní nebo dokonce usmrtí. K tomu všemu tu nikdo nevěděl o Nové Sibiři nic než to, že je to neobydlený ledový ostrov, dokonce část Sovětského svazu – to neznělo dobře. Posuzován těmito hledisky byl Jan Welzl na půdě Spojených států naprosto nežádoucím cizincem. Marně vysvětloval, že má spolu s několika přáteli, bílými i Eskymáky, obchod a povoznictví, že je nejenom lovcem, ale taky polárním listonošem, zásobovatelem odlehlých zlatokopeckých nebo loveckých samot na Aljašce a v nejsevernější Kanadě, ba i na ostrovech v Ledovém moři – dokonce dodával hrdě, že je na Novosibirských ostrovech náčelníkem a nejvyšším soudcem. Stačí podat zprávu do Nome, aljašského přístavu u Behringovy úžiny; tam ho znají v každé bance a v každém obchodě a snadno by tam získal úvěr, peníze, za které by se dostal zpět na vysoký sever.

Takovým pohádkám nechtěli rozumět; tohoto podezřelého člověka se musí Spojené státy stůj co stůj zbavit. Když řekl, že se narodil v roce 1868 v Zábřehu na Moravě, v Rakousko-Uhersku, že je tedy příslušenstvím vlastně Rakušan, poučili nevědomce, že zaspal mnoho let, že ten stát i s císařem pánem je už ten tam a že trosečník je československým státním příslušníkem. Ačkoliv Jan Welzl neměl o nějakém Československu potuchy, byl jako příslušník té země přes rozhořčené i zoufalé protesty poslán do New Yorku na Ellis Island, karantény pro nepohodlné cizince, a odtud nejbližší lodí do Hamburku na tamní československý konzulát; tam ať už si s ním poradí dál.

Bělovlasý muž, kterému soudě podle objemu jeho břicha na vysokém severu dobře sloužilo, se tedy ocitl s prázdnými kapsami v Hamburku, tak daleko od svého ledového domova a od svých přátel, že jakékoliv spojení s nimi bylo, to věděl, docela nemožné. Náčelník a nejvyšší soudce Novosibirských ostrovů se proto rozhodl začít znovu od piky a na dalekou cestu zpátky si vydělat holýma rukama.

Před prahem šedesátky, natož s velkým břichem, se vydělávalo tehdy nádeničinou těžce a pomalu. Tahal bedny a pytle, nosil kufry, pomáhal při nakládání zboží, pod přístavními jeřáby, uklízel skladiště, zametal, čistil dvory, dřel se od rána do noci, škudlil na všem, obracel v dlani každý peníz, člověk, který ještě před několika měsíci počítal v tisícovkách dolarů. Bydlil v nuzné kuchyňce stejně nuzného hokynáře nedaleko přístavu, v kumbále, kde neměl ani elektriku a kde se nejenom nevařilo, ale ani netopilo. Ale na nepohodlí a na zimu byl zvyklý. Třicet let života nad polárním kruhem nikoho na světě nezchoulostiví.

Přes nejúzkostlivější šetření poznal však brzy, že potrvá léta, než si nádenickou prací vydělá tolik, aby se mohl vrátit na Aljašku, nebo, nebude-li smět na území Spojených států, tedy aspoň do kanadského Dawsonu, těsně na aljašské hranici, kde už snadno sežene úvěr a dosáhne spojení se svými přáteli, kteří jistě ani netuší, co se přihodilo, a kteří by se snad mohli domnívat, že s jejich úlovky práskl do bot, on, jejich náčelník a nejvyšší soudce, a že teď někde klidně na stará kolena žije z jejich dřiny – to pomyšlení ho hnětlo ze všeho nejvíc.

Naráz změnila jeho osud velmi šťastná nešťastná náhoda. Šel jednoho večera, udřený a zamyšlený, od přístavu domů, a jak tak jde, najednou ho v opuštěné ulici srazilo auto. Sbíral se se země potlučený jenom trochu, ale potrhaný a zválený hodně; z jeho obleku, jediného, zbyly cáry. Majitel auta, který vypeskoval svého šoféra, byl však zřejmě polekán nehodou víc než sám Welzl; využil osamělosti ulice a naprostého nedostatku svědků a vypořádal se s ním na místě. Welzl odcházel odtud sice v hadrech, ale s pěti stomarkovými bankovkami jako náhradou a zároveň odměnou za mlčení.

Pět set marek, ještě nedávno pro něho pakatel, ale dnes bohatství. Welzl se rozhodl, že si především několik dní odpočine. Jednak byl opravdu potlučen a jednak si právě teď, za těchto okolností, uvědomil, jak je unavený. Koupil si hned šaty a nově oblečen zašel do blízké námořnické hospůdky na kus řeči, na kus zábavy, kterou si tak dlouho a tak důsledně odpíral; na kus života, rozptýlení. Bylo tu plno kouře, plno námořníků a dobrodruhů, plno rámusu, ale bylo zde útulno. Seděl tady v koutku i zítra a pozítří a naslouchal chvástavému naparování námořníků, kteří tu dávali k lepšímu své příběhy ze všech konců světa. Nakonec si všimli osamělého šedivého tlouštíka, dali mu připít, a že jako aby se teď pochlubil zase on, má-li čím.

Welzl se ostýchal. Zdálo se mu, že proti pestrým příběhům z pralesů v samém srdci Afriky nebo Brazílie je jeho ledový svět chudičký, bez barev, bez vůně, a že vedle lechtivých dobrodružství z tichomořských ostrovů hříšné lásky je zlatý sever opravdu už víc než holá pustina – a námořníci si přece potrpí hlavně na krásné povídačky kolem krásných žen.

Konečně spustil, nesměle a skromně. Ale sotvaže začal, sotvaže se vrátil vzpomínkami do svého polárního domova, ožil ten pustý bílý svět jasně před jeho očima a za chvilku viděl, že ožívá i před tvářemi všech posluchačů; že je obklopen lidmi naslouchajícími ve strnulém, žasnoucím mlčení, které bylo přerušeno jenom tehdy, když sám se odmlčel, a byl hned vybízen, aby honem vypravoval dál. I osazenstvo vzdálenějších stolků si přisedlo, karty přestaly pleskat o polité stolní desky a barman zamkl orchestrion. Otrlí, světem i životem otřískaní světoběžníci a dobrodruzi naslouchali vyprávění o cestách krve, hrůzy, utrpení, smrti i vítězství ve strašlivých ledových pustinách, kde smrt se na tebe dívá odevšad, kde nasadíš život za přítele, ale kde zase nesmíš ani mrknout, ani vzlyknout, zahyne-li dobrý druh zrovna před tvýma očima, nesmíš mu pomoci, protože nemůžeš, nechceš-li zahynout sám a zahubit i ostatní přátele, protože tady je především čas tvým pánem, každá hodina, ba každá vteřina, která ti určuje chvilku, kdy musíš být zpátky ve svém doupěti vystříleném ve skále, nemá-li tě zaskočit polární noc, ve které se svět, ponořený na půl roku do tmy, otřásá ve svých pantech nápory polárního orkánu. Před vyvalenýma očima námořníků se počaly nad sklenicemi rumu a jiného laciného pití rozvíjet příběhy nejúžasnější, jimž by nikdo nevěřil, kdyby nebyly vyprávěny tak barvitě a s takovými podrobnostmi, že celý ten prazvláštní ledový svět, líčený Janem Welzlem, vystupoval z tabákového čmoudu naplňujícího hospůdku v přesných, zřetelných obrysech. A pak se zase počal celý lokál otřásat smíchem, když ze světoběžníkových úst splývala podivná krákoranina, o které tvrdil, že je to ochutština, jedno z eskymáckých nářečí, jichž zná vypravěč bezmála deset.

Musil vypravovat několik večerů, stále a stále, a pořád bylo víc a víc posluchačů.

Za několik dní se tu objevil po městsku oblečený pán, člověk, který se sem nějak nehodil; profesor to byl, představil se velice uctivě, a že prý spisuje slovníky rozmanitých málo známých severských jazyků a nářečí, že se doslechl o Janu Welzlovi – nemohl by mu věnovat několik příštích večerů?

Tak tu teď vysedávali několik dní sami dva. Profesor sestavoval jednoduché věty a Welzl je hned překládal do rozmanitých eskymáckých nářečí. Profesor si pilně psal, až toho měl pomalu celý tlustý sešit. Dokonce si sepisoval i do notových linek nápěvy, které mu Welzl falešně prozpěvoval, popěvky obyvatel nejzazšího severu. Byl ohromen Welzlovými znalostmi – a stejně byl ohromen i Welzl, když se ho nakonec profesor ptal, kolik je dlužen. Copak se může za pouhé vyprávění něco platit? Ukázalo se, že ano, že si tím vydělal nachlup tolik, co nedávným úrazem – a navíc si nemusí z těch peněz kupovat šaty, ba i útratu v hospodě platil profesor! Rázem poznal Jan Welzl, že jeho vypravování, to jest jeho zkušenosti, mají tady v Evropě jakousi cenu.

Jeho sebedůvěra stoupla. Teď jenom co dál; jak této hodnoty využít k tomu, aby peníze na cestu zpátky do ledové vlasti plynuly do kapes rychleji než hubeným pramínkem nádenické dřiny.

První myšlenka nebyla nejlepší. Welzl se rozhodl, že uspořádá výstavu; že namaluje veliký obraz polárních krajin, ale že ten obraz bude moci spatřit jenom ten, kdo zaplatí vstupné. Nikdy v životě nic nemaloval; ale věděl, že už tolikrát se musil pustit do práce, o které dříve neměl potuchy, a vždycky to svedl, protože musil, nechtěl-li zahynout. Koupil si velké čtverce bílé lepenky a počal ve své kuchyňce kreslit námořnickým olůvkem obrovskou mapu, něco na ten způsob, říkal si, jako ty mapy, které visely na zdech československého konzulátu, kam se často chodíval dotazovat, jak jsou daleko se složitou prací, jejímž výsledkem mělo být přesné stanovení jeho domovské příslušnosti a sepsání příslušných listin. Jenomže tohle musila být tak trochu mapa, ale tak trochu i skutečnost, podle přírody. A protože ty mapy na zdech byly barevné, zašel si do obchodu s barvami. Dověděl se, že jsou barvy vodové, temperové, olejové, pastely, barevné tužky – koupil tedy ode všeho trochu. A nyní vznikala den po dni a týden po týdnu nejpodivnější mapa, jaká kdy byla namalována od středověku. Všechny druhy barev se účastnily, všechny se tu kupily na sebe v divé směsi, z níž jenom oko starého námořníka dovedlo vylovit ledovce, vodní průrvy v Ledovém moři, pustotu mysů a zálivů, „popadali meteorski kameni“ a konečně i severní točnu, přesně podle skutečnosti, to jest přilepenou k nebeské báni, protože tak ji popisovali ostřílení polární lovci, kteří to slyšeli zase od jiných, ještě zkušenějších a zasvěcenějších, čtverec pomalované lepenky kladl ke čtverci, krunýř olejových barev se zdvíhal místy opravdu v povážlivě vysoká pohoří. Na plochách pomalovaných olejem nakreslil ještě pastelkami nebo barevnými tužkami důležité podrobnosti, na které si vzpomněl dodatečně a které nesměly chybět. Místy si pomohl pomalovanými útržky, které na příslušné partie přilepil. Konečně, po nesmírné lopotě trvající několik měsíců, objevila se u hamburského přístavu na plotě tato cedule:

NÁMOŘNÍK JAN WELZL

který procestoval asijskou Sibiř a pustiny Severního Ledového more až po 86. st. severní šířky a v těchto pustinách po 30 roků, žil,

VYSTAVUJE

v Hamburku, Johanneswahl Nr. l

(ve dvoře, stanoviště kar a vozíků),

obraz života krajů arktických,

VĚRNĚ DLE SKUTEČNOSTI.

Obraz tento je 10 metrů dlouhý, 4 metry široký a obsahuje 52 oddělení. Z obsahu obrazu vyjímáme:

Vyhaslé sopky v Medvědí pustině v severní Kanadě, pohleď na polární more, kde zahynuly různé polární výpravy, ledovce se znameními pro výpravu na severní točnu, pohled na pustinu v Ledovém moři, cesty různých vyprav, které dosáhly nejvyšších míst na cestě k severní točně a na této ceste našly padlé meteory, pohledy na pobřeží severní Sibiře, pohled na ledovou pustinu blíže severní točny na 86. a 87. stupni severní šířky. Ledové moře po bouři, Země Františka Josefa atd. Výstava obrazu otevřena denně od 10 do 2 hodin odpoledne a od 5 do 8 hodin večer.

Vstupné dobrovolné, ve prospěch pomoci československé badatelské výpravy na daleky sever. O hojnou návštěvu uctivé žádá JAN WELZL

„Tož ty námořníky přicházeli,“ vypravoval Welzl později o tomto svém podniku, „a aji inyho lidu se tam nahnalo a mně velkou čest dávali pres tu mapu, jak je to náramně vypracovaný. A k posledku tam přisel aji ten profesor přes ty seversky jazyky. Že pré, pane Welzl, a co je totok tady? Povdám, co, pane profesore? A von okázal na ty ledovci, na ly ledový hory. Povdám, pane profesore, to sou ledovci. Von se neříkal nic, ale já sem si řekl, že přes ty ledovci musím ešče neco dál udělat. Ten pád tady byl, že ani ty námořníky nepoznali, že to ledový hory só. Jeden námořnik tu zvěst mě dál, že pré ledový hory se musijó svítit ve slunku jak hvězdičky, že to viděl, jak to všelijaký různý barvy hraje, dyž taková věci na vodě plave. Tož sem si lámal hlavu, jak to udělat, aby to byly ledovci jako opravdicky, co se svitijó ve slunku. A tož sem šel toho dňa ulicama a uviděl jsem v jednym kšeftu takový figury voblečeny, takový slečny z gipsu nebo z vosku, a měly takový šaty a na těch šatech takový malý šupky nebo jak prach to vypadalo a cely se to na nich svítilo. Povdám si, to ja! Zandu tam a tu votázku přes tu věc jim dávám, co se to tak svití. Říkám, copak to je? Povdajó, flitr, nebo tak nějak. Říkám, zabalte mně toho flitru pár kilo! Voni se všeci smieli, protože voni přes tu mapu severských pustiny nic nevěděli. Tož mě prodali nakonec dvě kila teho flitru, kilo stříbrnyho a kilo zlatyho. A tož jsem šel a přes ty ledový krajiny na mapě sem esce prstem natřel fermež a na ten fermež sem nasypal ten flitr a teď se to teprá pěkně svítilo a ten pád byl tady teho náramnýho podivu přes tu mapu. Jenomže ty lidi byly hlópi a žádné povědět nemohl, co by to všecko zobrazeni dávalo.“

Zkrátka nevybral na vstupném ani tolik, co ho stály barvy, lepenka, flitr i ostatní nezbytné náležitosti tohoto díla. Tu si vzpomněl na něco lepšího: Jednou sestrojil nějakým osamělým zlatokopům čerpadlo, kterým snadno odstraňovali vodu vnikající do jejich zlatého dolu, báječný vynález to byl, nazval jej perpetomobile, protože o podobném zázračném přístroji četl v prastarém ročníku časopisu Über Land und Meer, který se zatoulal až na Aljašku a odtud do jeho jeskyně. Nic snazšího než postavit ten div znovu, na to se přece pohrne kdekdo.

Ale v Hamburku, kde bylo parních a elektrických pump i jiných strojů všude na každém rohu a kde každý školák věděl, že perpetuum mobile je nesmysl, vypadalo ručně, z nejrozmanitějších odpadků sestrojené čerpadlo jako hračka pro děti a starý námořník jako pomatenec. Ztrácel na vážnosti, mapou už beztoho otřesené, stával se pomalu směšnou figurkou všude kolem přístavu, ten šedivý muž, kterému přezdívali prostě Eskymák – a to už vůbec neznělo uctivě ve světě, kde kromě bílé pleti žádná jiná není ceněna.

V té době letěly právě světem zprávy o hrdinném norském kapitánu a badateli Roaldu Amundsenovi, prvním člověku, který kdy stanul na jižním pólu a který právě přeletěl i Severní točnu. Starý tulák brával tu a tam do umozolených dlaní noviny, hlavně na československém konzulátě. Byly tam také brněnské Lidové Noviny, kde četl o Amundsenově příletu do Nome. Amundsen – vždyť toho chlapíka dobře zná, to je přece jistě ten člověk, který první proplul Severozápadní pasáž, ledovou cestu od Grónska k Herschlovu ostrovu v ústí kanadské řeky Mackenzie! Tam opustil ten kapitán svou loď, nechal na ní posádku a s jediným průvodcem se vydal pěšky od Mackenzie až do Circle City na řece Yukonu, kde chtěl nakoupit zásoby pro své druhy. Na řece Porcupine, uprostřed strašlivých aljašských pralesů, se tenkrát setkali. Roald Amundsen, tak se představil, a Jan Welzl, který tudy tenkrát táhl se svou psí smečkou a se svými eskymáckými druhy, rozvážeje živobytí po opuštěných samotách. Welzl ukázal Amundsenovi cestu, zevrubně mu popsal, v jakém je kde stavu, kudy se brát. Jak se osudy mění! Amundsen je dnes bezmála první člověk na celém světě, on pak poslední, docela na dně, dokonce pro smích! No, to nevadí; nevíme, kdo se vyzná v polárních oblastech líp, zda on, či Amundsen! Pravda, Jan Welzl byl nejdále na 86. st. severní šířky, tedy dávno ne na pólu jako Amundsen; ale ten zase dělal honem honem, aby už byl z ledových pustin doma – kdežto Jan Welzl zde doma byl!

Konečně se osmělil a poslal redakci Lidových novin dopis, aby jako věděli, že taky nějaký Moravan byl vysoko na severu, ba že tam žil celých třicet let a že by tedy o tom mohl ledacos zajímavého povědět.

V Brně se dostal tehdejší první Welzlův dopis na stůl Rudolfa Těsnohlídka, protože tento spisovatel uměl norsky, a tak mu byly svěřovány zprávy týkající se severských zemí a nakonec severu vůbec. Těsnohlídek sice nebyl ze zmateného Welzlova povídání moudrý, protože písemný Welzlův výkon zhruba odpovídal srozumitelnosti jeho mapy, ale přesto si oba muži dopisovali celý rok. Těsnohlídek marně zapřísahal Welzla, aby psal raději německy, anglicky nebo francouzsky, když, jak tvrdí, všechny tyto jazyky zná, Welzl lpěl tvrdošíjně na své někdejší mateřštině, kterou nemluvil čtyřicet let, ale zarytě se domníval, že je srozumitelná. Často byly celé dopisy jedinou neřešitelnou šarádou, ledačemus srozumitelnému zase Těsnohlídek nevěřil, něco opět promítl svou básnickou duší do zcela jiných poloh – ale přesto vznikla z této korespondence knížka, která konečně v roce 1928 vyšla s názvem Eskymo Welzl a byla přeložena i do franštiny. Tak se stal Jan Welzl zásluhou neznámého řidiče, neznámého majitele auta, profesora severských jazyků, Roalda Amundsena a básníka Rudolfa Těsnohlídka, a hlavně zásluhou své bídy českým spisovatelem. Od té doby se už nepodpisoval jinak než Jan Welzl, cestovatel, badatel a spisovatel.

Honorář za knížku byl ovšem skromný, úměrný poměrům v tehdejších našich nakladatelstvích. Ale Welzl, který nádeničil v hamburském přístavu dál, nabyl přece jenom už jakési proslulosti a přivydělal si trochu několika přednáškami po Německu. Teď měl pohromadě přesně tolik peněz, aby se dostal až do Kanady, nečekal tedy, až jeho knížka vyjde, dokonce nebyl zvědav ani na svou starou vlast, které byl tak blízko, a odjel, rozhodnut zastavit se až v Dawsonu, ve zlatokopeckém hnízdě, které vystupuje v tolika dobrodružných románech o zlaté horečce a ve kterém byl starý náčelník jako doma.

Ale osud si s ním ještě trochu pohrál. Welzl se seznámil v kanadském Quebecku s člověkem, který právě zdědil nějaké peníze a zakládal si v Ontariu farmu, kde křížil kožišinnou zvěř. Sháněl bobry, ale především člověka, který by tomu rozuměl. To byl ovšem Welzlův obor, vždyť starý polárník zásobil kožišinnou zvěří nesčetné farmy na Aljašce a znal dobře všechna loviště, všechny pěstitele i všechny nákupní prameny v tomto oboru. Toto byla práce, která mu plnila kapsy nepoměrně rychleji než nádeničina v hamburském přístavu nebo spisovatelství. Na podzim roku 1928 vyřídil poslední zásilku bobrů do Ontaria – a teď viděl, že se příliš zdržel, že na sever letos už nemůže, protože než by dorazil do Nome, oceán by byl už zamrzlý a polární noc by mu znemožnila další pouť na Novou Sibiř. Tak se rozhodl, že než by utrácel dolary V Kanadě, kde je nepoměrně dráže než v Evropě, vrátí se s dobytkářskou lodí, kde si přeplavbu odpracuje ošetřováním dobytka, znovu na druhý břeh Atlantiku a podívá se přece jenom do své staré vlasti, vyhledá svého spolupracovníka Rudolfa Těsnohlídka a přečte si taky svou knížku. A tak se ocitl konečně, po čtyřiceti letech, ve své domovině.

První stanicí byla Praha, kde se především dověděl, že Rudolf Těsnohlídek je mrtev, že si vzal život za svým redakčním stolem. To byla zlá zpráva. Vysedával po hospodách, všude, kde se scházívala veselá umělecká chasa, hlavně v Kumanovu, a tady bavil herce, filmaře, spisovatele, a vůbec kumštýře svými příběhy stejné jako kdysi námořníky v Hamburku. Rozumí se, že tu na něho hleděli především jako na nesmírně svérázného podivína, spíše legračního než věrohodného. Není divu; stodesetikilový ošumělý náčelník, bez límce, bez vázanky, bez zimníku nebo svrchníku, ozdobený často místo chybějícího knoflíku prostě provázky, které udržovaly pohromadě jeho oleštěné ustrojení, domnělý prosťáček, primitiv vyprávějící češtinou, která už sama o sobě rozpoutávala stálé výbuchy smíchu, byl předem odsouzen stát se zdrojem jedinečné švandy, ne však jedinečného poučení.

Ale Jan Welzl nechodil jenom po hospodách. Sháněl spisovatele, který by nahradil Těsnohlídka. Knížku Eskymo Welzl si přečetl – a zhrozil se. Jednak tam zůstaly jenom nepatrné zlomečky jeho „oznamování na registr“ a jednak v ní našel tolik zmatenin, nedorozumění, omylů a tím i nepravd, že žil ve stálém strachu, aby nakonec nebyl zatčen a uvězněn za to, že svět obalamutil – na své pravdě si totiž zakládal ze všeho nejvíc. „Tady je ten pád,“ prohlásil, „že já za všelijaký různý lže, kery sou v té knize přihozeny, aji k moje smrtě vodsouzené bych byt mohl!“

Našel opravdu spisovatele, dr. Pavla Eisnera, který se odhodlal zapisovat si jeho vyprávění a vyplatil Welzlovi hned předem velmi slušnou zálohu na pozdější honorář, neboť rázem postřehl, že Welzlovy příběhy, sepsané cvičenou rukou, mohou být světovou senzací. Tato spolupráce však ztroskotala na tom, že Welzl nedovedl vypravovat souvisle a v nesčetných odbočkách a odskocích se Pavel Eisner nakonec vůbec nevyznal, takže uznal beznadějnost svého úsilí.

Zklamán odjel Welzl před jarem roku 1929 do rodného Zábřehu, kde ho ovšem už vůbec nikdo neznal a kde ho měli všichni rovnou za blázna, hlavně ode dne, kdy vystavil v místní škole svou hamburskou mapu polárních oblastí. Mimo to o sobě tvrdil, že vynalezl perpetuum mobile. Ukázalo se také při rozprávkách v místní hospodě, že se vůbec nevyzná v mapách, že si doslova plete severní pól s jižním, že nemá potuchy o tom, co jsou to poledníky, i když mu byly proti tomu rovnoběžky, dokonce každá minuta zeměpisné šířky, pojmem běžným, jak není divu u člověka, který žil v krajinách tak blízkých severní točně a jehož život tolikrát na každé minutě zeměpisné šířky závisel – to ovšem mohlo posluchače sotva napadnout.

Věděli jenom, že tento šašek, jehož strčí v zeměpise do kapsy každý školák, pomatenec, který tvrdí, že Amundsen nemohl být na točně, protože tam je vzduch natvrdo zmrzlý a země přilepená k obloze, nemohl být nikdy náčelníkem Eskymáků na Nové Sibiři; že je to jenom nejpodivínštější tlachal, jakého kdy poznali.

Jediný tamní učitel přece jenom pochopil, že přes tyto neznalosti stojí před ním nejzajímavější člověk, jakého kdy nejenom viděl, ale o jakém kdy vůbec slyšel. Chápal, že nikdo na světě si nemůže tolik jedinečných příhod i podrobností vymyslit. Zorganizoval mu několik přednášek po školách a tělocvičnách, ba dokonce dvě přednášky v brněnském rozhlase, kde ovšem Welzla znali jako autora podivné knížky Eskymo Welzl.

To znamenalo jet do Brna – ale tam je přece redakce, kam psával Těsnohlídkovi! Snad tam budou i jiní novináři a spisovatelé, kterým by ještě dal paměti a přivydělal si na cestu na Novou Sibiř – nebo aspoň na zaplacení krejčího, u kterého si dal ušít šaty, aby jeho vystoupení v rozhlase bylu důstojné.

A takto, touto složitou cestou, doputoval konečně do brněnské redakce dopis starého náčelníka, a to byl taky začátek nezvyklého, déle než čtvrt roku trvajícího spolupracovnictví tří lidí, šedivého náčelníka a dvou mladých novinářů, Bedřicha Golombka a Edvarda Valenty.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

O autorovi