Ďakujeme Vám, že ste si kúpili túto knižku, lebo dobré príbehy žijú vtedy, keď ich čítame

Vydanie publikácie z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia

Kniha, ktorú držíte v rukách, vyšla aj vďaka nášmu spojeniu s 582 s.r.o.

Ajelet Gundar-Gošen

Ha-Šakranit ve-ha-Ir

Copyright © 2018 by Ayelet Gundar-Goshen

Published by arrangement with The Institute for the Translation of Hebrew Literature

Translation © Silvia Singer, 2019

Design & Layout © Mária Rojko, 2019

Cover illustration © Lucia Dovičáková, 2019

Slovak edition © Artforum, 2019

Joavovi

1. časť

1.

Horúčava koncom leta stála ako prikovaná pred verajami dvier, zamotaná do ranných novín a neveštila nič dobré. Ľudia boli natoľko zadebnení vo svojich klimatizovaných domovoch, že keď sa blížila zmena ročných období, vôbec nepocítili vo vzduchu blízkosť jesene. Nebyť dhých rukávov, ktoré sa zrazu objavili vo výkladoch obchodov, možno by jej príchod zostal úplne bez povšimnutia.

Pred jedným výkladom stálo teraz dievča. V skle videlo svoj odraz – dievčina dosť nízka, trochu pehavá. Zvnútra výkladu na ňu hľadeli figuríny, vysoké a krásne, a možno práve preto odrazu zrýchlila krok. Kŕdeľ holubov jej nad hlavou splašene vzlietol do vzduchu. Dievča zamrmlalo čosi na ospravedlnenie a kráčalo ďalej, a holuby, ktoré už zabudli, čo ich vystrašilo, sa znovu zniesli na neďalekú lavičku. Pri vchode do banky sa vinul had ľudí pred bankomatom. Hluchonemý žobrák stál oproti s natiahnutou rukou, no ľudia sa tvárili, že sú slepí. Na okamžik sa im pohľady stretli, dievča znovu zamrmlalo ospravedlnenie a ponáhľalo sa ďalej, aby sa neoneskorilo na svoju smenu. Už sa chystala prejsť cez cestu, no vtom ju pripútalo na miesto hlasné zatrúbenie a pred nosom jej zúrivo prefrčal obrovský autobus. Na zadnom skle autobusu jej pútač veselo prial šťastný nový rok. Sviatky začínajú až o týždeň, no mesto je už plné prísľubov zliav. Na druhej strane ulice sa tri dievčatá, jej rovesníčky, fotili pred fontánou, ich smiech sa rozliehal po dlažobných kameňoch. Pozorne počúvala a dookola si opakovala, ako jej ani zamak nevadí, že kráča sama.

Prešla cez námestie a ponáhľala sa ďalej. Červenovlasé predavačky v butikoch pritakali zákazníčkam „sadne vám to ako uliate“, hneď dodávali „ja by som na vašom mieste brala rovno dve“ a kradmo pozerali na hodinky, lebo im už išiel prasknúť mechúr, nech je už konečne prestávka. Za pultom stál pôvabný mladík a prstami, ktorými ešte dnes ráno hladil po vlasoch svojho milého, teraz ťukal ceny do pokladne. Pri východe z obchodu šušťali nákupné tašky zákazníkov a tento mestský šum bol predzvesťou jesene nemenej ako šuchot padajúceho lístia. V blízkej zmrzlinárni sa za sklenený pult postavilo dievča. Tým, ktorí chceli iba ochutnať, nosila umelohmotné lyžičky a vedela, že letné prázdniny sa čoskoro skončia bez toho, aby voľakto ochutnal z nej. Jediná z dievčat, čo zostane pannou a na budúce leto, keď zožltnú polia, už bude nosiť zelenú uniformu.

Práve podala zmrzlinu malému chlapcovi pred sebou a veľmi sa snažila o úsmev, hoc už po tisíci raz tento týždeň povedala „nech sa páči“. Ďalší v rade podišiel, prosil si ochutnať figový sorbet. Nufar hneď vedela, že nakoniec si figový sorbet nekúpi, len ho oblíže, ako aj ďalších desať chutí a napokon si dá čokoládovú zmrzlinu. Jednako vzala umelohmotnú lyžičku, nabrala ňou figový sorbet a rýchlo mihla pohľadom na hodiny nad pultom. Už len sedem hodín.

A presne v tej chvíli sa otvorili dvere a oni vošli dovnútra. Celé leto čakala, že táto chvíľa nastane, dokonca si ju do najmenších detailov opísala do denníka – Jotam vojde do zmrzlinárne a prekvapene na ňu pozrie. Ona mu ponúkne zmrzlinu na účet podniku a on jej na oplátku navrhne, že ju odvezie domov na motorke. Ona namietne, že končí až o pár hodín. On odvetí, že čakať pár hodín, je v pohode. Lenže, keď tá chvíľa konečne nastala, tri dni pred koncom prázdnin, Jotam neprišiel sám. Prišiel obklopený partiou. Patrila k nim aj Šira, ktorá bola ešte pred štyrmi mesiacmi Nufarinou priateľkou. Nufarinou jedinou priateľkou, presne povedané.

Tí piati tam stáli, a napriek tomu, že nikto z nich nebol bohvieaký krásavec, no takto pred pultom, pripadali Nufar neuveriteľne krásni. Vyžarovala z nich aura tlupy, akoby sama skutočnosť, že sú piati, zvýrazňovala krásu každého jedného z nich päťnásobne. Nerozhodne si prezerali ponúkanú škálu chutí a Nufar na chvíľočku zadúfala, že ju nespoznajú. No napokon Jotam zdvihol svoje krásne oči od zmrzliny nad pult, zľahka zvraštil obočie a povedal: „Ahoj, ty si z našej školy.“ Ostatní na ňu tiež pozreli. Nufar zápasila s nutkaním sklopiť zrak. „Si Širina spolužiačka, však?“ spýtala sa Moran a ladne si zaplietala vlasy do vrkoča. Nufar rýchlo prikývla. Áno. Je Širina spolužiačka. Vlastne s ňou sedela v jednej lavici od druhej triedy až dovtedy, kým ju Šira jedného rána pred štyrmi mesiacmi, bez varovania či listu, zapudila.

Chvíľu bolo ticho a potom Jotam povedal: „Dám si vanilkovú s polevou.“ Nufar už začala naberať do pohára, keď sa Jotam ozval: „Do kornúta.“ A to bolo vlastne všetko, čo jej povedal, lebo hneď potom si začali objednávať aj ostatní príchute a polevy, a Moran ešte úlisne dodala, že by to potrebovali rýchlo, lebo film, na ktorý idú do kina, začína o dvadsať minút. Po celý ten čas stála Šira potichu a dívala sa na Nufar trochu previnilo a nakoniec povedala, že si dá vanilkovú. Nemusela to hovoriť, Nufar vedela, akú zmrzlinu má Šira rada. O päť minút už boli všetci vonku na ceste do kina. Nufar sa dívala na druhy sorbetu, ktoré pod pultom hýrili červeno-oranžovými farbami ako rozprestretý koberec. Na sklenenom pulte bolo množstvo odtlačkov prstov od zákazníkov a všetky tie prsty ukazovali smerom na zmrzlinu, ale žiaden na ňu.

Sklenené dvere sa znovu otvorili a do zmrzlinárne vtrhla hlučná skupinka detí. Až sa tento deň skončí, pustí si svoju obľúbenú hudbu, nie tie pesničky, na ktorých Gabi nástojí, že vraj pritiahnu zákazníkov. Ešte bude musieť pozbierať všetky servítky zhodené na zem a všetky lyžičky na stoloch, ktoré sa rodičom nechcelo zbierať po deťoch. Ešte bude musieť umyť dlážku, vyleštiť sklo pultu od odtlačkov a vyniesť koše, ale na pozadí bude hrať jej obľúbená hudba. Potom vezme polystyrénovú krabičku, naplní ju zmrzlinou a odnesie bezdomovcovi, čo stojí pri fontáne. Alebo ju radšej iba položí neďaleko od neho, lebo minule, keď k nemu podišla, na ňu bezdomovec čosi nezrozumiteľne kričal.

Príliš sa zasnila. O bezdomovcovi, o zmrzline, o partii, čo išla do kina bez nej –, a keď sa rozhliadla, zistila, že deti utiekli so zmrzlinou bez zaplatenia. Gabi jej to strhne z platu. V hrdle jej navrela hrča od zúfalstva. Zhlboka sa nadýchla a celú ju zhltla. Ešte šesť a pol hodiny. Nech už sa tento deň skončí.

Nevedela, že tento deň sa skončí úplne inak než všetky ostatné dni predtým, že tento deň zmení všetky dni, čo prídu po ňom, a že je to pre ňu rozhodne posledný deň, keď nie je ničím iným iba obyčajnou predavačkou zmrzliny.

Pri pôrode vážila tri kilá a štyristo gramov. Okrem toho sa o nej nedalo povedať nič, jednoducho preto, že chvíľu predtým neexistovala. Ľudia, ktorí sa ešte prednedávnom volali Ronit a Cachi, a zrazu z nich boli mama a otec, sa na ňu dívali cez závoj vzrušenia. Pôrod trval devätnásť hodín, na konci mala Ronit hlasivky skoro také vysilené ako Cachi ušné bubienky. Bábätko, ktoré sa práve narodilo, ležalo medzi nimi a bolo celé červené a zvráskavené, ale babica povedala, že to prejde. „Bude prekrásna!“ a dodala, „ako kvet!“ Nie je jasné, odkiaľ vzala tú neomylnú istotu, ale rodičia prijali jej slová ako hotovú vec. Ronit jemne zdvihla bábätko, ohromená tými tromi kilami a štyristo gramami, ktoré ešte pred nedávnom boli súčasťou jej tela, no teraz jestvovali osve. „Budeme ju volať Nufar,“ oznámila Ronit zachrípnutým hlasom, „a bude prekrásna!“ Cachi rýchlo prikývol: „Nufar – lekno. Ako kvetinka!“ Babica si išla po svojom, do iných izieb a k iným pôrodom. A tak, sotva bábätko dovŕšilo desať minút, už malo proroctvo i meno.

Výber mena pre dieťa nie je zanedbateľná vec. Bunky v bruchu sa ešte len začínajú deliť a už sú rozdelení aj rodičia. On chce Tamaru a ona túži po Daniele, on trvá na Michaele a ona rozhodne, že to bude Jael. Možno by stálo za to počkať, kým bunky nedozrejú v skutočné stvorenie, aby sa meno zrodilo z človeka, namiesto aby sa človek narodil do mena. No rodičia sa nezastavia pred ničím, sú poháňaní vpred v pokluse nádejí a očakávaní. Niekedy očakávania naženú takú vzdialenosť, že dieťa už zostane navždy pozadu, vlečúc sa za nádejami svojich rodičov. Nufar Šalev nebola škaredá. Ani zďaleka. Lenže babica vyhlásila, že bude „prekrásna“, a toto proroctvo ju prenasledovalo od malička. Keď vyrastala, stala sa nesmelým, utiahnutým dievčaťom, chodila po svete, akoby bola nezvaným hosťom na cudzej oslave. Teraz, stojac za pultom v zmrzlinárni, si spomenula na moment, keď tam vošla skupinka a Jotam si ju všimol. „Ahoj, ty si z našej školy.“ Bolo jej jasné, že nevie, ako sa volá. A že mu to ani nestojí za opýtanie.

Keď trochu ustal nával ľudí v zmrzlinárni, vzala si Nufar z háčika kľúč, čo tam visel ako obesenec a ponáhľala sa von, k záchodom pre personál na zadnom dvore. Pár túlavých mačiek, čo sa práve páril, sa na chvíľu zastavil, aby na ňu vrhol nevrlý pohľad. Mávnutím chvosta sa hneď vrátili k svojim záležitostiam a Nufar sa chytro napchala do úzkej záchodovej kabínky a rýchlo za sebou zavrela dvere, akoby nevyrušila súlož dvoch mačiek, ale nedajbože svojich rodičov.

Keď vyšla z kabínky, upravila si trasúcou sa rukou modré šaty, ktoré sa jej predtým vyhrnuli. Začiatkom leta si ich požičala od sestry. Veľmi si priala, aby si nepožičiavala iba šaty, ale aj žiadúci pôvab, s ktorým ich Maja nosievala. Jej mladšia sestra mala také očarujúco ladné a prirodzené pohyby, že semafory mesta sa zakaždým radostne začervenali, keď sa k nim priblížila. Už aj tak zapchaté ulice sa preplnili ešte viac, lebo semafory zaplavila taká červenkastá vlna túžby, že akýkoľvek pohyb sa musel zastaviť. Takže Maja kráčala po zelenom koberci pre chodcov a ani na najrušnejších križovatkách nikdy nemusela čakať. Ale s Nufar to bolo iné. Vždy čakala.

Keď boli malé, nevedeli ich ľudia rozlíšiť. Delil ich od seba necelý rok, lenže Maja doháňala tú priepasť míľovými skokmi antilopy. Jej sestra sa narodila predčasne, a hoci to lekári pripisovali duševnému stavu Ronit (jej manžel bol povolaný do armády ako záložník, keď už bola v pokročilom tehotenstve), v skutočnosti sa pôrod urýchlil preto, lebo tá, čo bola vo vnútri, bola príliš netrpezlivá, aby si už mohla zmerať sily s tou, čo je vonku. Zmrzlinárka vtedy nebola až taká ostýchavá. Práve naopak. Bacuľatá a hladučká ako vyšľahané maslo, malými rúčkami chytala každý prst, čo sa k nej natiahol, aby ho silno stisla a ochutnávala svet. Slovo „ocko“ jej už už sladlo pod jazykom, pomaly dozrievalo ako darček prvého ovocia, ktorý naservíruje rodičom v pravý čas. No keď ten čas prišiel, ocko zmizol a mama, ktorá predtým žiarila ako úsvit, chodila nervózne po dome ako vták s vyšklbaným perím. Nufar tento príbeh poznala dokonale, rodina ho omieľala neprestajne a tak, ako sa v škole naučila stáť v pozore pri hymne, tak sa aj vo chvíľach tejto rodinnej hymny správala podľa pravidiel protokolu – počúvala so sklonenou hlavou, keď zaznievali známe slová a šomrala si pod nos „vďakabohu“ na správnych miestach. „Vďakabohu“, že sanitka odviezla mamu a susedka bežala zavolať ockovi. „Vďakabohu“, že stihli zavolať ocka k telefónu, chvíľu pred tým, než začala pozemná operácia. „Vďakabohu“, že veliteľ pri slovách „narodila sa mi dcéra“, povolil ockovi opušťák na dvanásť hodín, a – tu sa nesmie hovoriť „vďakabohu“, Nufar raz spadla do tejto pasce a mama na ňu hneď vražedne zazrela – „kto by tomu veril,“ hneď ako ocko odišiel, jeho tank prekročil hranicu s Libanonom a všetci zomreli, „vďakabohu, Majino narodenie zachránilo ocka“. Tá posledná veta sa rokmi trochu skrátila na „vďakabohu, Maja zachránila otca“. Nie vďaka narodeniu, teda lekárskemu zákroku. Nie vďaka veliteľovi, čo dal ockovi opušťák, a ktorý potom dostal posmrtné vyznamenanie a Šlomo Arci na jeho počesť zložil pesničku na Deň padlých vojakov. Vďaka Maji. Všetci to vedeli a všetci o tom hovorili, a keď Nufar konečne vyslovila slovo „ocko“, sotva si to všimli. Lebo tak to chodí, všetky malé deti napokon povedia „ocko“, ale nie všetky zachraňujú svojich ockov z horiaceho tanku.

Prvý pracovný deň v zmrzlinárni vyšla Nufar z domu v Majiných šatách, slávnostnejšia než zvyčajne. Po prvýkrát v živote mala šancu začať odznova a niet na to lepšieho miesta než zmrzlináreň – divotvorná krajina chutí a farieb, akoby ktosi chytil samotnú dúhu do mraku, pribil na ňu dvere, vybavil ju pokladňou a postavil na roh ulice. Rodičia ju chválili, že si na leto našla brigádu, ale ona to nerobila iba kvôli zárobku. Prišla sem kvôli ľuďom, asi päťdesiat minút cesty od svojho domova na predmestí. Kvôli prívetivým očiam cudzincov, ktoré o nej nevedeli to, čo sa vedelo v jej štvrti: o Nufar Šalev niet čo vedieť. Nikdy sa jej nič neprihodilo. Žiadne pletky. Žiadne dobrodružstvo. Práve dovŕšených sedemnásť rokov neškodnej existencie na bočnej koľaji.

Dokonca ani akné na tvári nestačilo na to, aby jej to pridalo na výnimočnosti. Niektorým deťom na tvárach vyrašia úplné geologické útvary: hlboké krátery či nezabudnuteľné kopce a údolia. No Nufarine mazové žľazy fungovali mierne, zmocnili sa iba čela a malej enklávy na nose, a tým sa uspokojili. Ale pupienky, ktoré nikoho iného neznepokojovali, veľmi obťažovali samotnú Nufar. Tajne samu seba nazývala poďobaná.

Mená a prezývky sú veľmi nebezpečná vec. Leo Majmon zo štvrtého poschodia nad zmrzlinárňou by to mohol dosvedčiť. Toľko čokoládovej zmrzliny už do seba vsúkal a stále bol taký vyziabnutý, ako tie stojany na bicykle pre verejnosť, ktoré postavilo mesto. Leo by azda znášal utrpenie svojej existencie lepšie, keby mu rodičia dali menej zaväzujúce meno, lenže na svojich chudých pleciach niesol meno samotného kráľa zvierat osobne. Ako dieťa Leo ešte dúfal, že mu raz vyraší mocná hriva, že mu raz vypučia svaly pod kožou, keď konečne vyrastie a dospeje v muža. No roky ubiehali a hriva odmietala vyrásť, mal iba štrnásť chlpov na brade, ktoré si večer čo večer počítal pred zrkadlom. O svaloch nemohla byť ani reč.

Jeho otec, podplukovník v zálohe Arje Majmon, dohliadal na svoje podnikanie rovnakou železnou rukou, ako kedysi na svojich vojakov. Tak, ako sa vojaci Arjeho Majmona kedysi štverali na najbližší kopec, lebo sa menej báli teroristov, čo na nich zhora strieľali, než výbušného veliteľa pod nimi, tak sa napriek všetkým ekonomickým predpovediam, šplhali nahor aj akcie jeho firmy, ktorú si Arje Majmon založil po odchode z vojenskej služby, aby unikli veliteľovmu plamennému pohľadu, keby niekedy klesali.

Nebol to podplukovník Arje Majmon, kto dal synovi meno Leo. Bol to nápad matky, mladej a peknej ženy, ktorá si ctila muža, vlasť a trénera pilates, nie nutne v tomto poradí. Meno Leo si obzvlášť obľúbila a jej manžel jej veľkoryso dovolil, aby sa takto rozhodla sama. Ako chlapec rástol a dospieval, bolo čoraz viac zrejmé, že nezdedil ani štipku otcovho dravého šarmu. Ak mal čokoľvek spoločné s mačkovitými šelmami, tak iba ako potenciálna večera. Prvé roky otec na syna ešte hulákal a vrhal naňho rovnako nahnevané pohľady ako na svojich vojakov či na svoje akcie. No časom upustil aj od toho. Leovi začali chýbať rozzúrené výčitky, ba dokonca aj rev. Všetko bolo lepšie než úplné mlčanie, než ticho po sklamaní.

Večer, keď sa matka chystala na pilates a otec si spokojne hovel na pohovke pred televízorom, otvoril si Leo v izbe okno a díval sa dolu na ulicu. Pohľadom sledoval prúdiacu mestskú riavu, skupinky mládeže, čo si užívali prázdniny a miesili sa vo víre davu pri obrubníku. Počul ich smiech a premýšľal, či by sa smiali aj naďalej, keby pri nich s tlmeným úderom o dlažobné kocky pristálo jeho telo. Či by sa nad ním dievčatá sklonili v snahe mu pomôcť, či by mu tenkými prstami odhrnuli z čela prameň vlasov, tej hrivy, čo zlyhala. Či by mu aspoň venovali pohľad – ak nie zo súcitu, tak aspoň zo zvedavosti –, vytiahli by mobily a fotili by si jeho rozprestreté telo a ruky objímajúce dlažbu. Ruky, ktoré nikdy neobjímali dievča.

A tak, večer čo večer, mesto sa zdobí svitom lámp a Leo Majmon stojí pri okne a rozjíma o svojej smrti, dumá o mnohých tvárach, čo sa naňho budú dívať, keď pristane pri vchode do zmrzlinárne. Keby na južnej hranici nevypukla letná vojenská operácia, ktorá zahlušovala mesto sirénami a ovládla stránky novín, Leo Majmon by už dávno vyskúšal svoje schopnosti lietať. Nechať sa pochovať na zadných stránkach novín, na to nemal chuť. Radšej počká, kým boje skončia. A chvalabohu, boje neprestali nikdy: len čo skončili na juhu, začali na severe. Leo každé ráno vstal a videl, že noviny sú preplnené ako predtým. Kam by vopchali príbeh o jeho neúspešnom lete? A tak svoju smrť odkladal zo dňa na deň, a hoci vojenská operácia stála mnoho životov, zachránila aspoň život jedného chlapca v meste.

Zatiaľ čo Leo stonal pod ťarchou levieho mena na svojich pleciach, aj Nufar Šalev sa ohýbala pod bremenom svojho. A prečo do čerta, verila, že práve tu, v zmrzlinárni, z nej konečne rozkvitne akási nová Nufar. Každé ráno stála za pultom. Leto sa prehnalo mestom a užilo si s ním veselé, spotené milostné šantenie, a teraz už stojí na prahu jeseň a všetci znovu nasadili bezúhonný výraz. O pár dní sa Nufar vráti do školy a nemá naporúdzi ani jedinú búrlivú historku zo zmrzlinárne v meste, okrem tých, čo si napísala do denníka. Ako len dúfala v hocijaký trúfalý románik s nejakým študentom, turistom či opiercingovaným vagabundom. Keď sa vráti do školy, chodil by ju navštevovať, čakal by na ňu pred bránou a ona by sa k nemu rozbehla, všetkým na očiach. Vrátane Širy. Aj Jotama. Nufar bola ochotná urobiť čokoľvek, len aby sa nevrátila do posledného ročníka v škole s prázdnymi rukami, čo sa nikdy nedotkli chlapca, iba ak pri vydávaní drobných. Keby si tu aspoň našla inú kamarátku namiesto Širy. Hlavná vec, len byť na okamih stredobodom niečej pozornosti, môcť si s niekým skrížiť pohľad.

Na štvrtom poschodí stojí Leo Majmon a očami sleduje ulicu. Na zadnom dvore stojí Nufar Šalev, rukami si uhládza šaty, a ani jednému z nich nepríde na um, že na túto potupu, túto duševnú potupu, stelesnenú menom väčším než sa dá uniesť, nie je ani jeden z nich sám. Možno by sa im uľavilo, keby vedeli, že tam kdesi – na druhej strane zemegule či na vzdialenosť štyroch poschodí – niekto zažíva rovnakú bolesť. No možno by sa im vôbec neuľavilo, lebo ani pri bolesti zuba vám nepomôže vzdychanie spolupacienta v čakárni.

Hoci ani Leo Majmon ani Nufar Šalev nevedeli jeden o druhom, obaja si hlboko vzdychli v tej istej chvíli. A jediný rozdiel medzi nimi bol ten, že Leo zostal stáť pri okne, zatiaľ čo Nufar si zrazu uvedomila, že sa vracia neskoro z prestávky, a tak sa rozbehla. Dievča sa rozbehlo tak rýchlo, skoro akoby tušilo, že sa neponáhľa iba do zmrzlinárne, ale práve do chvíle, ktorá zmení všetko. Rozbehlo sa v ústrety osudu, ktorý na ňu už čakal za pultom.

Koniec ukážky

Table of Contents

Predná tiráž

Titulná strana

1. časť

1.

2. časť