BRNO / 2011

(ukážka)

Poprvé vydáno ve Velké Británii nakladatelstvím Quercus pod názvem The Demi-Monde: Winter.

Copyright © Rod Rees, 2011

Translation © Věra Procházková, 2011

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2011

ISBN 978-80-7217-920-6 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7217-879-7 (ePub)

ISBN 978-80-7217-993-0 (mobi)

OBSAH

PROLOG

PoloSvět: Zima, 37. den, 1004

Část první:   Předehrávání

KAPITOLA PRVNÍ

Reálný svět: 12. června 2018

KAPITOLA DRUHÁ

PoloSvět: Zima, 40. den, 1004

KAPITOLA TŘETÍ

Reálný svět: 12. června 2018

KAPITOLA ČTVRTÁ

PoloSvět: Zima, 40 den, 1004

KAPITOLA PÁTÁ

Reálný svět: 12. června 2018

KAPITOLA ŠESTÁ

PoloSvět: Zima, 40. den, 1004

KAPITOLA SEDMÁ

Reálný svět: 12. června 2018

KAPITOLA OSMÁ

PoloSvět: Zima, 40. den, 1004

KAPITOLA DEVÁTÁ

Reálný svět: 12. června 2018

KAPITOLA DESÁTÁ

PoloSvět: Zima, 40. den, 1004

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Reálný svět: 12. června 2018

Část druhá:   Vstoupení

KAPITOLA DVANÁCTÁ

PoloSvět: 40. den, Zima, 1004

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

PoloSvět: Zima, 40. den, 1004

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

PoloSvět: Zima, 40. den, 1004

KAPITOLA PATNÁCTÁ

PoloSvět: Zima, 40. den, 1004

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

PoloSvět: Zima, 40. den, 1004

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

PoloSvět: Zima, 40. den, 1004

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

PoloSvět: Zima, 47. den, 1004

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

PoloSvět: Zima, 47. den, 1004

KAPITOLA DVACÁTÁ

PoloSvět: Zima, 47. den, 1004

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

PoloSvět: Zima, 52. den, 1004

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

PoloSvět: Zima, 55. den, 1004

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

PoloSvět: Zima, 55. den, 1004

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

PoloSvět: Zima, 55. den, 1044

Část třetí:   Varšava

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

PoloSvět: Zima, 55. den, 1004

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

PoloSvět: Zima, 56. den, 1004

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

PoloSvět: Zima, 56. až 58. den, 1004

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

PoloSvět: Zima, 79. den, 1004

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

PoloSvět: Zima, 79. a 80. den, 1004

KAPITOLA TŘICÁTÁ

PoloSvět: Zima, 81. den, 1004

KAPITOLA TŘICÁTÁPRVNÍ

PoloSvět: Zima, 82. den, 1004

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

PoloSvět: Zima, 85. den, 1004

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

PoloSvět: Zima, 90. den, 1004: předvečer Jara

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

PoloSvět: Zima, 90. den, 1004: předvečer Jara

EPILOG

Reálný svět: l. srpna, 2018

Demi-Monde aneb PoloSvět

Vysvětlivky

Demi-Monde aneb PoloSvět

1. podtřída ve společnosti, jejíž členové holdují pochybnému životnímu stylu a osvědčují uvolněnou morálku;

2. šedý svět, kde opustili normy společenského a kultivovaného chování;

3. simulace MMP na počítači ABBA quantum používá speciálně vyvinuté paradigma pro kybertotální realitu uživatele této technologie. Je určená pro osobní rozvoj uživatele a jejím záměrem je občerstvit ho ve zcela realistickém kybermilieu, které je hluboce zahuštěné různými aspekty s hifi intenzitou, a také, bez předchozího varování, je neočekávanou hrozbou pro okolí v prostředí městského asymetrického válčení;

4. peklo.

PROLOG

PoloSvět: Zima, 37. den, 1004

Norma běžela. Podkasala si sukni a běžela, jako ještě nikdy ve svém životě. Běžela, jako by ji pronásledovali pekelní ohaři.

Do hajzlu... opravdu ji pronásledovali pekelní ohaři.

Jak běžela, slyšela za sebou výstřely. Ozvěna střel se rozléhala ztichlými ulicemi Londýna. Střelba jí sdělovala, že Mata Hari a její sakraženky dodržely své slovo. Pokusily se pozdržet ty SS parchanty, jak to jen šlo.

Utíkej, Normo, utíkej! To na ni vykřikla Mata Hari, ještě než Clementovi hrdlořezové z SS-Ordo Templi Aryanis rozrazili dveře hospody. A ona se skutečně dala do běhu. Nemohla – nechtěla dopustit, aby ji chytili.

Šílení, hnusní parchanti.

Ale běžela oslepená.

Oslepená sněhem.

Sníh padal tak hustě, že stěží mohla vidět před sebe na pár kroků. A mrazivý vítr jí metl sníh do očí tak, že to bolelo, jak roztával.

Norma zlostně pohodila hlavou a přikázala si ignorovat bolest, ignorovat zimu, ignorovat mrazivou prokřehlost, která se jí přes prsty u nohou i rukou šířila do celého těla, ignorovat protesty svého vzpírajícího se těla. Přikázala si to všechno ignorovat, protože potřebovala získat co největší možnou vzdálenost mezi sebou a slídiči, kteří se za ní hnali.

Musela na všechno zapomenout a jenom utíkat. Zapomenout na toho pletichářského, intrikářského, věrolomného, lstivého, slizkého tlusťocha a křiváka Burleska Bustarda.

Parchant.

Běžela a srdce jí v hrudi tlouklo jako o závod, v nohou jí pulzovala bolest a plíce měla jako v ohni. Pořád běžela, jak to jen šlo. Držela se vyjetých kolejí na cestě, kde projelo parovozidlo, a zoufale se snažila nezanechávat stopy na čerstvě napadaném sněhu. Stopy, podle kterých by ji mohli sledovat.

Nedaleko zazněla ozvěna lovecké trubky... Možná už jen pár ulic od ní. SS už setřásly sakraženky. Nyní už byl hon na daemona vážně zahájen.

Utíkej, Normo, utíkej!

Ano, teď si byla jistá, že je slyší. Že slyší, jak okované boty dusají v přilehlých ulicích, po úzkých uličkách, jež lemovaly Hnízdiště. Zaslechla hlučný pokřik onoho odporného, ano, odporného muže – vlastně spíše mladíka – Archieho Clementa a řev jeho zvířecích slídičů, které vypustil, aby ji pronásledovali.

Kožené podpatky bot jí podkluzovaly na hrubém dláždění překrytém kluzkou vrstvou sněhu. Klouzala a padala na kolena i ruce do sněhu na ošklivé ulici. Jak jí kameny z dláždění rozdíraly kůži na kolenou i rukou, pociťovala mučivou bolest, ale adrenalin ji poháněl. A také jasná představa toho, jaký osud by ji čekal, kdyby ji dohnali a chytili. A tak se nezabývala svým zraněním, ale znovu a znovu se zvedala a vrávoravě pokračovala v cestě, i když při tom vzlykala bolestí, zoufalstvím a hrůzou.

Vzchop se, Normo...

Teď není čas na slabost. Teď ne, když má na těle rány a teče z nich krev. Vždyť ti štváči tak milují krev. Ta je ještě více rozběsní... Jsou tak krvelační. Teď po ní jistě půjdou jako po štvané zvěři.

Jako odpověď zaslechla táhlé zavytí jednoho slídiče, který zachytil stopu její krve.

Utíkej. Nevzdávej to.

Sníh možná zamete její stopu, překryje krev.

Prosím, prosím, ať sněží víc.

Na rohu ulice zpomalila a pokusila se zorientovat a popadnout dech. Na kratičkou chvilku se rozhlédla po označení ulic. Už byla blízko. K Temži zbývaly jen tři bloky..., jen tři bloky od svobody. Stačilo proběhnout pouhých pár set metrů po menší ulici souběžné s Regent Street a ocitla by se mimo území Hnízdiště. Pouhé tři další bloky a uviděla by Awful Tower.

Rychle dýchala, celá se chvěla. Její tělo se neovladatelně třáslo chladem a vyčerpáním. Další poryv větru a cítila, jak jí mokrý sníh pleská do tváře, vnímala ledové ostří přes tenkou bavlněnou halenku. Nikdy v životě jí nebyla taková zima. Když se dala na útěk ze Vzpínajícího se prasete, neměla čas hledat nějaký kabát nebo čepici a rukavice.

Byl prostě jen čas utéct.

Pokud se nedostane brzy z toho sněhu, skončí. Zmrzne.

Soustřeď se.

Tady nešlo o žádnou počítačovou hru. Kdepak. Nebyla už jenom hráč. Kdepak. Stala se jedním ze zajatců. Teď byla jednou z PoloSvěta.

No tak sakra, Normo, soustřeď se. Když zemřeš v PoloSvětě, zemřeš i v reálném světě.

Další naříkavé zavytí slídiče. Už se blíží.

Pohnula se dopředu, znovu uklouzla na dláždění a bolestivě narazila na zeď. Rukávek halenky se jí na rameni roztrhl a také si poškrábala od zdi ruku.

Nevšímej si toho.

Ale dál to nešlo. Zaplavila ji bolest. Chlad a únava překryly její zoufalství. Udělala všecko, co mohla, aby se udržela v pohybu, ale byla na konci sil.

Posbírala to poslední, co v ní ještě zbylo, aby se co nejrychleji dostala do spásného francouzského sektoru. Být tak aspoň u Fabriciova mostu... Jak se ocitne za Temží, bude v Paříži, jen pár minut od Portálu.

Pane Bože...

Už cítila pach řeky, ten sladký hustý kouř z lodí, otroků a kanalizace. Tak blízko. A začalo sněžit ještě více. Senzační, báječný sníh, sníh, který překryje její stopy.

Najednou jí došlo, že je to všechno nesmysl. To se nemůže – nesmí – stát. Přece ji nemohou chytit v tak hrůzném nereálném světě..., v tak strašné realitě. Jo, PoloSvět byl fakt reálný. Do prčic příliš reálný. Bolest, již pociťovala, byla také reálná. Chlad byl reálný. Strach byl reálný.

Jak zoufale klopýtala, otočila trochu hlavu, aby se přes rameno ohlédla a zapátrala v tmavých zasněžených ulicích v nočním Hnízdišti. Neslyšela už žádné pronásledovatele. Že by je setřásla? Že by zanechali pronásledování? Že by se jí podařilo utéct?

Bídná naděje.

Oni se nevzdávají. Nikdo by neměl chuť vrátit se ke Crowleymu a říct mu, že neuspěli. I Clement měl z Crowleyho hrůzu. Ne, budou ji honit jako smečka vzteklých psů. Těmi ostatně byli. A věděla, že už nemůže dál. Byla definitivně u konce svých sil. Porazila ji zima. Musí najít místo, kde se schová.

Rozhlédla se a pár metrů od místa, kde stála, uviděla úzký průchod mezi domy, kde nesvítilo světlo. Byla tam taková tma, že nikdo, ani Clement, by ji tam nenašel. Možná ji ani nebude chtít pronásledovat.

Nikdo neví, co se ukrývá ve tmavých koutech PoloSvěta. Také se v nich schovávají ty hrůzné věci, které vycházejí z KoloNia.

Příšerné.

Norma bolestně doklopýtala ke slibně vypadající temnotě a vrhla se do černé, nevábné uličky. Protahovala se kolem křivé zdi činžáku, vecpaného do uličky. Zkoušela nevnímat ty nepopsatelné věci, jež před ní prchaly. Pak našla tmavý vchod do domu, který zdánlivě poskytoval bezpečí.

Stála tam, ukrytá, ruce na kolenou. Sotva popadala dech. Pokoušela se dodat energii do svého prochladlého, rozbolavělého těla. Pořád se snažila potlačit vzlykání a klidně stát. Musela tak zůstat.

Prosím, ať mě neslyší.

Norma potřásla hlavou a pokusila se jasně uvažovat. Bylo to špatné... To, co cítila... To, co podstoupila... Úplně špatné. Bylo jí osmnáct a toto, jak si stále připomínala, je jen počítačová simulace. Osmnáctileté dívky se přece neporaní ani nevnímají bolest nebo paniku ve virtuálních světech. Ani ve světech, které vypadají jako skutečné, jako PoloSvět.

Když hrajete počítačovou hru, necítíte přece tak hrozný strach nebo nemáte tak strašný pocit v útrobách, žaludek sevřený hrůzou. Bylo to špatně. Úplně, totálně špatně. Co kdyby ji — oni? — úmyslně vystrčili z tohoto světa ven. To bylo sadistické pomyšlení.

Parchanti.

Rozhlédla se. Tma jako smůla. Jediný proužek světla, unikající zpod špatně dovřených dveří na konci dlážděné uličky, osvětloval protější zeď s nápisem na rozpadajících se cihlách.

JEDINÝ DOBRÝ nuJU JE MRTVÝ nuJU.

Vítejte v PoloSvětě.

Pokusila se uklidnit. Ulička představovala dobré místo pro úkryt. Až na to..., až na to, že to byla slepá ulička. Ocitla se v pasti. Vnímala stoupající nervozitu až v hrdle. Začala se jí motat hlava a myslela, že omdlí ze zimy, vyčerpání a z naprosté hrůzy. Možná je nemocná. Jak to nazýval profesor..., mal-ucinace?

Mal-ucinace.

Situace způsobená prolínáním realit, tak často prožívaná notorickými hráči v přehnaně realistické počítačové simulaci, jako byl PoloSvět. Profesor o tom hodně věděl.

Parchant.

Kdyby otci vyprávěla, co prožila, ten by sakra vyváděl. Ten by jim to vytmavil. Něco jako kybermučení své dcery by si prezident Spojených států nenechal líbit. Věci, které řekne otci, až se vrátí.

Jestli se vrátí.

Zaslechla zvuk vrzajících bot na dláždění. Vmáčkla se co nejvíc do tmy. Neodvažovala se ani dýchat, neschopná pohybu, jen se třásla zimou. Zaťala pevně zuby, aby jí nejektaly. Křik, tvrdý a nemilosrdný hlas, současně ale trochu dětský... Clementův hlas. Měla přece vědět, že Clement bude ten, kdo povede hon. Ať si byl šílený, přece vypadal ze všech nejlíp. Byli to ale jeho slídiči, kteří šli po její krvavé stopě, co zanechala cestou.

Slídiči: hrůzostrašné, hrůzostrašné věci.

Už slyšela, jak křičí povely, slyšela rázné odpovědi Clementových vojáků SS. Nenáviděla SS. Byli to ti nejfanatičtější ze všech fanatických. Nikdy se na nic neptali. Ti byli skutečně schopni všeho. Nasazovali je jako bezpečnostní jednotku, jako černé duše ForthRightu, a stali se také oporou perverzního učení unFunDaMentalismu. Nesli odpovědnost za ochranu PoloSvěta před daemony..., daemony jako Norma.

Slyšela naléhavý a vzrušený rozhovor, který k ní doléhal zpoza rohu uličky. Že by ztratili její stopu? Že by to způsobil sníh? Zatlačila hlavu ke dveřím a pokoušela se rozumět tomu, co říkali. Hovor utichl, jenom kňučící slídič připomínal, že Clementova skupina naháněčů je poblíž. Ticho bylo deprimující a hrozivé. Zachvátila ji panika: chtěla se znovu rozběhnout. Běžet o život.

Běžet kam?

Nesmírná bolest se ozvala v koleni; rozlévala se celým tělem a začala ji paralyzovat.

Norma si nikdy nedovedla představit, že by lidské tělo dokázalo něco takového snést. Bolest byla tak zlá, že nemohla ani křičet, ani plakat. Tiše strnula, oči plné slz, záchvěvy v pravé noze ji ochromily. Poraněné koleno vypovědělo službu. Klesla na dláždění. Musela ztratit vědomí. Když přišla k sobě, zjistila, že leží v kaluži ledové vody. Asi tucet mužů stálo kolem a sledovalo ji. Cítila, jak z ní vyprchává veškerá naděje. Dva muži, kteří prosluli v PoloSvětě svou krutostí a tvrdostí, byli nejblíž.

Singularity.

Ti, kteří už tu žili před námi.

Byli to muži bez slitování, bez svědomí a výčitek. Muži, kteří se smáli, když masakrovali nevinného a bezmocného: psychopati.

Parchanti.

Děsní, děsní parchanti.

Norma znala ty dva muže, kteří před ní stáli. Su Xiaoxiao ji před nimi varovala, když přišla Norma poprvé do PoloSvěta. Řekla jí, aby se jim vyhnula. Řekla jí, že jsou nejnebezpečnější ze všech simulů, co osídlili tento kybersvět. Varovala ji, že Matthew Hopkins je Clementovou pravou rukou a Clement zase na oplátku nepřemýšlejícím žákem Jeho svatosti, soudruha Crowleyho.

Automaticky a instinktivně se ten rádoby politik, ukrývající se uvnitř jejího zmořeného a krvácejícího těla, dal do zkoumání těch dvou mužů. Normu vždycky fascinovali psychopati, ti osudově nejdokonalejší z mužů, jejichž duše byly přefouknuté a zocelené nenávistí i špatností. Byla to ostatně tato fascinace, kterou Crowley zneužil jako vějičku, aby Normu přilákal do PoloSvěta. Ale jedna věc je číst si v učebnicích a psát pak seminární práce o vzniku, diagnóze a léčení psychotiků, a jiná dívat se takovému zlu do tváře. Jejich gaunerské černé oči vypadaly prázdné a tvrdé jako krystal. Oči, v nichž nebylo místo ani pro lidskost, ani pro slitování.

Oči panenek.

Najednou se jeden ze slídičů vrhl na Normu. Tu bestii jasně rozdráždil pach krve, která vytékala z jejích rozedraných kolen. Clement to stvoření udeřil koženým bičíkem, který nosil u sebe. „Zpátky, no tak sakra, ty potrate Lokiho,“ zavrčel a mlátil slídiče, dokud bolest z výprasku nezastínila touhu po krvi a nestáhl se zpět. „A ty,“ zahučel na jeho průvodce, „rychle si ho přidrž, nebo tě ABBA zmrská karabáčem a vypíchne ti oči.“

Průvodce, vyděšený takovou záští v chlapeckém hlase, zatáhl mocně za provaz přivázaný k obojku slídiče a odtáhl tu příšeru pryč. Norma ta stvoření nenáviděla. Napůl lidé, napůl zvířata, hnusný výtvor Archieho Clementa, který unesl voňavkáře z Duhové čtvrti, oslepil je a zbavil sluchu, vyřízl jim jazyky a osekal prsty. Připravil je o všechny smysly a ponechal jim jen jeden, čich.

Pak posiloval jejich neovladatelnou touhu po krvi až k šílenství. Výsledkem bylo, že tato monstra ucítila jedinou kapku krve na sto metrů. Clement využíval tyto slídiče ke stopování daemonů. Daemonů, jako byla například Norma.

Clement pokročil vpřed a naklonil se nad ní, jak tam ležela na dláždění a třásla se.

Tento drobný Archie Clement, jenž v reálném světě bojoval ve válce Jihu proti Severu pod velením krvavého Billa Andersona, který skalpoval všechny muže, ženy i děti, co zabil při svém řádění na Jihu, a který se kamarádil s Jesse Jamesem a býval také jeho parťákem.

I kdyby ji Su Xiaoxiao nevarovala, že ona chlapeckost a nevinnost jeho velkých očí je jen maskou tak nepředstavitelně pokřiveného ducha, že se dá těžko nazývat lidským, Norma by věděla, že se mu má vyhnout. Ano..., ačkoli měl takový dětský, téměř křehký vzhled, Clement kolem sebe šířil takovou atmosféru nenávisti, že dokonce i zuřivec Berija se držel v jeho přítomnosti na pozoru.

Clement si stáhl vojenskou čepici a otřel si čelo. Normu vždy znovu a znovu šokovalo, jak realisticky působili obyvatelé PoloSvěta. Jak dokonale se tito simulové chovali. Ne, to nebylo přesné. Ve skutečnosti nebyli úplně bezvadní a to je právě činilo dokonalými. Drobné detaily, jako například skvrny od bláta na černé uniformě, to, jak měl sešlapané boty, jak se mu třeba objevovala slina v koutku úst, kdykoli promluvil, a jak úžasně věrohodně působil pach jeho úhledného nezdravého těla, který kolem sebe šířil v ovzduší PoloSvěta, pach, v němž se mísil oblíbený koktejl s přidanou krví, tabák a nepříliš úzkostná péče o čistotu těla.

Tento perverzní génius PoloSvěta v detailním záběru. Loki v detailním záběru. ABBA v detailním záběru.

A ABBA v PoloSvětě jako bůh.

Clement se na Normu usmál. Při tom odhalil své zuby zažloutlé kouřením a vysál tím všechnu naději z její duše. Špičkou boty do ní diagnosticky kopl.

„Nejlíp by bylo ohledat tu holku skutečně řádně, Čaroslídile,“ přikázal svým pisklavým mladickým hláskem. „Jo a potřebuju si být naprosto jistý, že ona je ta, za kterou ji máme. Jak vidím, nemá ani rohy, ani oháňku, jak mi tvrdili, že to daemoni mají. Tak ji teda, Čaroslídile, vopravdu řádně prohlídni, aby se něco nepřehlídlo.“

Matthew Hopkins – Čaroslídil, píchl hůlkou do keltského kříže, který měla Norma vytetovaný na rameni. „Podívej se, soudruhu plukovníku, má Lokiho znamení a to jistě znamená, že je čarodějnice. A všimni si, že má černé vlasy a na tváři mnoho zvláštních jizviček. Jen ti, co jsou v područí Lokiho, se takto zohavují.“ Ohnul se dolů k Normě, vzal ji svými bezcitnými prsty drsně za bradu a otočil její tvář ke světlu.

„A taky se podívej, soudruhu plukovníku, ona těmi rouhavými cetkami, co má na sobě, otevřeně vystavuje na odiv to, že pochází z jiného světa.“ Čaroslídil jí strhl přívěsek s nápisem „Já ♥ krev,“ který měla Norma na krku. Skleněné korálky se rozkutálely po dláždění.

Čaroslídil zakašlal. „To je teda daemon, soudruhu plukovníku, teď to mohu říct s naprostou jistotou. Daemon se tu předvádí ve formě holky, kterou jsem viděl ve Vzpínajícím se praseti ani ne před hodinou, když tancovala tím nemravným a nejoplzlejším způsobem, zcela v rozporu s učením unFunDaMentalismu.“ Rukou hrábl Normě do vlasů. Svými tlustými špinavými prsty zálibně probíral její skalp skutečně odpudivým způsobem. „Máš ostatně pravdu, soudruhu plukovníku Clemente, ten daemon nemá žádné rohy. Ale to nic neznamená, tito daemoni jsou mistři v zákeřnosti.“ Přejel rukou dolů k jejímu kolenu a začal jí uhlazovat sukni. Vzhlédl ke Clementovi a olízl si rty. „Mám zkontrolovat toto Lokiho stvoření a podívat se, jestli nemá oháňku, soudruhu plukovníku?“

Pane Bože, nedopusť prosím, aby se mne dotýkal.

Clement se jen rozpačitě zasmál. Jako mnoho mužů ve ForthRightu byl vůči ženám stydlivý. UnFunDaMentalismus nijak nepovzbuzoval láskyplné vztahy mezi muži a ženami.

„Teda, já myslim, že bys to měl nechat plavat, Čaroslídile. Začneš se hrabat pod látkou, a kdoví co by ti ještě mohlo uvíznout za nehty.“

„Jak chceš, soudruhu plukovníku, ale vidíš, že jí z ran na kolenou teče krev. A to se stává jen daemonům z těch nejčernějších hlubin pekla.“

Clement si pozorně prohlédl poranění. Pomalu zvedal oči, až se zahleděl přímo na Normu. „Tak jsme tě dostali, daemone, ehe? Předvedlas mně i mýmu mužstvu veselý taneček, že jo?“ Znovu ji nakopl. „Ale i když jsi daemon, z plukovníka Archieho Clementa si blázny dělat nebudeš.“

Norma na něj kurážně pohlédla. Zde v PoloSvětě se slabost a ustrašenost jako ctnosti nepěstovaly. Zde v PoloSvětě představovaly síla, odvaha a ničemnost životně důležité umění pro každodenní přežití. Ale její divadýlko na Clementa nezapůsobilo. Všechno, co viděla, byla jenom choromyslnost. Ten muž byl zcela jistě cvok.

„No, podívej se, soudruhu plukovníku,“ poznamenal Čaroslídil, „jak se ten daemon umí tvářit jako důstojná žena. A všimni si, jak vystavuje na odiv své půvaby a kouzla. Pokouší se nás obalamutit, zavést naše myšlenky na smyslnosti a bezbožnosti. Že jo, soudruhu plukovníku?“

„To jo, Čaroslídile, to jo. Náboženství nás učí, že takoví daemoni jsou zlomyslní a přicházejí sem do PoloSvěta od Lokiho, aby trýznili a pokoušeli naše ubohé duše, které usilovně pracují pro rozkvět ABBY.“ Clement ukázal na Normu a na její pohmožděná kolena. „Tak abys věděl, daemone, i přes tvý vychytralý snahy a fešný úsměvy, tvý tělo tě zrazuje. To já vim, že seš takový podrazák. A taky patolízal Lokiho,{1} nejzákeřnějšího ze všech pánů.“ Odmlčel se, aby mohl vyplivnout žvanec tabáku na zem. „Ale i se svýma ďábelskýma praktikama a svůdnýma nástrahama nemůžeš přechytračit Archieho Clementa. Ne, ne. Porazit Lokiho je naší svatou povinností, mojí i mých chlapů v SS, jako strážců spiritualismu. To bys měl vědět, že ABBA nám rozkázala použít veškerou sílu, abychom z PoloSvěta vykořenili ty zkázonosné praktiky magie, které vynalezl Loki a které daemoni jako ty rozšiřují.“

Čaroslídil se postavil po Clementově boku. Hopkinsovi se honička viditelně líbila a jeho černá upnutá uniforma SS byla na několika místech propocená. „Věřím, že nezapomeneš na můj podíl při zajištění tohoto daemona, sire plukovníku Clemente, když budeš hovořit s Jeho svatostí, soudruhem Crowleym. Byl to můj agent, Burlesk Bustard, který nás na ni upozornil.“

„Jasně, Čaroslídile. Byla to pěkná prácička.“ Clement otevřel uzávěr stříbrné polní láhve, kterou vytáhl z kapsy svého kabátu. „A já nepochybuju, že tě taky řádně odmění. Jeho svatost není žádnej škrob, když přijde na zaplacení dobře provedený práce.“ Nabídl Čaroslídilovi láhev. „No tak, lokni si koktejlu, ať se ti trochu ohřejou kosti.“

Čaroslídil si dal pořádný doušek. „Mou odměnou bude zničení daemonů, kteří trápí ForthRight, a také těch pomýlených, jako jsou herEtické sestry ze sakraženismu, jež slouží té čarodějnici Johaně Darkové.“ Naznačil rukou znamení tří propojených trojúhelníků Valknut, které bylo symbolem strany, ForthRightu a unFunDaMentalismu, aby zažehnal zlo, přivolané vyslovením jména Darkové. „To a zničení vší té podfukářské chamradi, nuJu a těch prokletých Temných zadniků, kteří si říkají krvaví bratři.“