Lucianna (ukážka)
Author: Bertrice Small
Date: 2014-04-10 00:00:00+02:00
Publisher: Baronet

Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Bertrice Small: Lucianna

Vydání první

Copyright © Bertrice Small, 2013

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with NAL Signet,
a member of Penguin Group (USA) LLC, a Penguin Random House Company.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,
www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1850. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Lucianna
vydaného nakladatelstvím New American Library,
a division of Penguin Group (USA) LLC v roce 2013

Český překlad © 2014 Jana Pacnerová

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2014 Gregg Gulbronson

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována
či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-881-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7384-924-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

Bertrice Small

LUCIANNA

Třetí část cyklu

DCERY OBCHODNÍKA S HEDVÁBÍM

Ukážka z elektronickej knihy
formát EPUB

Věnováno Marilyn, Candy a Bernardine.

Díky za to, že jste tak dobré přítelkyně.

Prolog

Orianna Pietro d’Angelo žasla nad tím, jak snadno její třetí dcera Lucianna přijala přání svých rodičů. Orianna nechtěla, aby se některá z jejích čtyř dcer provdala za obyčejného muže. Přála si pro ně manžela s titulem a bohatstvím. Nejstarší Bianca utekla s tureckým princem a v rodině už se o ní nemluvilo. Druhá dcera Francesca ovdověla s dvěma dětmi a odmítla se provdat podruhé. Jen Bůh věděl, jak vychovávala svého syna, malého vévodu z Terrena Boscosa, bez silného vlivu manžela. Francesca však byla velmi tvrdohlavá.

A teď tu byla Lucianna. Její věno bylo prakticky nulové vzhledem k nečekanému vzniku konkurence Milána v obchodu s hedvábím, což postihlo i podnik Giovanniho Pietro d’Angela. V šestnácti letech už jí hrozilo, že z ní bude stará panna, a pak tu byla nejmladší sestra Giulia, už čtrnáctiletá, jež bude také velmi záhy potřebovat manžela. Giulia si teď raději nechávala říkat Serena, což bylo její druhé jméno. Připadalo jí elegantnější.

Protože se o jejich finanční situaci vědělo, vyskytlo se jen málo uchazečů o krásnou Luciannu. Několik z nich považovala rodina za nevhodné i přes svou nepříjemnou situaci. Jedním z nápadníků však byl bohatý knihkupec Alfredo Allibatore. Byl dost obstarožní a měl dospělého syna, jenž pomáhal otci vést podnik, k němuž patřilo i knihvazačství. Za normálních okolností by byl pro Luciannu považován za příliš starého i syn signora Allibatoreho.

Knihkupec byl však ve městě nanejvýš vážený a vědělo se o něm, že je to dobrý člověk. Jiná možnost prostě neexistovala.

Když se Lucianna dozvěděla o svém nadcházejícím sňatku, přijala pokorně rozhodnutí svých rodičů a souhlasila. Orianna nevěděla, zda má žasnout, nebo cítit úlevu, Lucianna však rodiče ujistila, že plně chápe svou situaci, a poděkovala jim za vyhledání slušného manžela. Dojednalo se setkání budoucí nevěsty a jejího zralého ženicha.

Alfredo Allibatore byl sice rád, ale přesto zvědavý, proč tak půvabná mladá žena přijímá jeho nabídku. Jakmile osaměli, zeptal se jí na to a Lucianna mu odpověděla zcela upřímně.

„Je mi šestnáct, signore. Musím se vdát nebo vstoupit do matčina oblíbeného kláštera. Nemám v úmyslu stát se jeptiškou.“

„Jsem starý. Nemohu ti sloužit tak, jak se na řádného manžela sluší. Nezplodíme spolu děti, Lucianno. Dokážeš vést takový život, má milá?“

„Ano, dokážu,“ odtušila. „V tvém domě budu paní. Nebude tam moje matka, jakkoliv dobrá žena to je, aby se znepokojovala kvůli mému neprovdanému stavu.“ Usmála se na něj. „Měla jsem příklad ve svých dvou starších sestrách – nijak nedychtím po tom nechat svůj život ovládat vášní. Dávám přednost poklidné existenci, signore. Doufám, že tě moje upřímnost neuráží. Je to má jediná chyba, obávám se, a měl bys být před ní varován, pokud mě chceš pojmout za manželku.“

Usmál se. „Tvoje upřímnost mi připadá osvěžující,“ prohlásil. „Mám za to, že spolu budeme velmi dobře vycházet, Lucianno.“

O dva týdny později byli oddáni. Dlouhého zasnoubení nebylo třeba. Byli spolu velice šťastni. Lucianna skvěle vedla Alfredovu domácnost. Byla dobrá společnice, inteligentní a zábavná. Obě jeho dcery byly jeptišky a po svatbě už se s nimi nevídali. Synovi a snaše se ulevilo, že se bude o jejich starého rodiče někdo starat. Vřele Luciannu uvítali. A o tři roky později, v devatenácti letech, Lucianna ovdověla; její manžel skonal mírumilovnou smrtí, při níž držel manželčinu jemnou ručku ve své.

Majetek se rozdělil spravedlivě. Dílna a něco peněz připadly Lucianninu nevlastnímu synovi. Byl spokojený. Jeho dvě sestry obdržely příspěvek pro svůj klášter a z Lucianny se stala velmi bohatá žena s domem a velkým množstvím zlaťáků. Následovala příkladu své sestry Francesky. Rychle rozmluvila matce veškeré představy o dalším manželství, pokud se pro něj nerozhodne sama a pokud si sama nevybere.

„V této chvíli jsem rozhodnutá se neprovdat, matko,“ sdělila Orianně. „Ráda bych si užila svobody, kterou mi přináší postavení vážené a ctihodné vdovy. Nepotřebuji vášeň ani drama, jež vnáší manželství do lidského života. Děkuji ti však za starostlivost a dobré úmysly.“

„Nech ji být,“ řekl Giovanni Pietro d’Angelo. „Není jako její sestry. Až bude připravená, přijde ten pravý a ona rychle pochopí, že i v jejím životě má vášeň své místo.“ Konejšivě objal manželku kolem ramen. „Koneckonců, cara mia, pochopilas to i ty.“

„Gio!“ pokárala ho jemně, ale věděla, že má pravdu. Přestože se jí tehdy před lety do manželství s ním nechtělo, stal se jí velmi dobrým manželem a ona byla konečně ochotna přiznat, že jí štěstí přálo. Byl trpělivý a moudrý. Vycházeli spolu dobře.

Kapitola 1

Je to zvláštní, být bez Alfreda, říkala si Lucianna, když už bylo po pohřbu a jeho poslední vůle byla zveřejněna. Poprvé v životě byla sama. Měla u sebe samozřejmě Balii, svou služebnou. Balia nepocházela z otcova domu. Patřívala k Alfredovým sloužícím. Lucianna nestála o někoho z matčina personálu, kdo by považoval za svou povinnost podávat hlášení Orianně.

Lucianna se zeptala svého zetě Norberta, zda by nemohla vypomáhat v obchodě, a on její žádosti s radostí vyhověl. Děti měl příliš malé, než aby mu pomáhaly, a jeho manželka Anna Maria nestála o to, aby se na její dcerky hledělo jako na obchodnice. Synovi bylo teprve šest. Norberto nerad jednal se zákazníky a s radostí přenechal tuto činnost Lucianně. Lidé měli jeho macechu rádi a prestiž Lucianniny rodiny přispívala k slávě podniku, jak soudil.

Pro Luciannu to byla zajímavá činnost. Nenudila se, když trávila čas v knihkupeckém obchodě nebožtíka manžela. Vždycky tam ráda pobývala s Alfredem. Byl to vzdělaný a chytrý muž, který ji během krátkého manželství hodně naučil. Na Norberta si nepotrpěla. Nepoznala, co ví či neví, neboť mluvil jen málo, raději používal ruce při složitém a jemném umění knihvazačství, jež vyžadovalo veškerou jeho pozornost. Vynikal v práci s elegantní kůží. Také tušila, že podle jeho názoru nemají mít ženy přesmíru vědomostí. Přesto byl docela příjemný. Byla přesvědčena, že ji maličko obdivuje kvůli její rodině. Vždycky byla tudíž k Norbertovi zdvořilá a vlídná, což dělalo jejímu manželovi radost.

„Jsi můj anděl,“ říkal jí Alfredo často a Lucianna se smála.

„Jsem prostě praktická a jsem přesvědčená, že člověk nemá být nelaskavý ke slabým tvorům,“ odpověděla mu jednou a znovu ho tím rozesmála.

„Je trošičku slabý, viď? Jeho výchovou se zabývala daleko víc matka než já a Maria Clara byla něžná. Ty jsi jiná, má mladá choti.“

„Jak to, Fredo?“ zeptala se zvědavě.

„Jsi silná po své matce, ale laskavější,“ prohlásil. „Jsi také inteligentní. Kdyby tvůj otec nepřišel o tolik zlata na milánském trhu, mohla jsi dostat knížete a já jsem si toho dobře vědom. Přesto jsi čelila své situaci bez námitek a milostivě jsi přijala za manžela starce. Pamatuji si, co se povídalo o tvé sestře Francesce, která se vysmívala svým nápadníkům, dokud ji Medici neposlal pryč. Ale stejně se provdala za vévodu.“

„Nejstarší z nás poslechla bez námitek,“ připomněla mu Lucianna.

„Rovere vydíral vašeho otce nějakou indiskrecí, tím jsem si jistý,“ odpověděl manželce Alfredo Allibatore. „Neumím si představit čím, protože váš otec je ctnostný muž. Jinak by nikdy nedal svou dceru té zhýralé zrůdě.“

„A přesto to udělal, ale já se o Roverových spádech dozvěděla až po několika letech, neboť jsem byla příliš malá na takové řeči,“ odtušila. „Mezitím už Bianca od Rovereho utekla, a když byl zavražděn, odešla s princem Amirem, k matčině velké hanbě. Ani nevíme, jestli ještě žije. Sotva jsem ji znala. Je mezi námi osm let věkového rozdílu. Vlastně do mého života nikdy nepatřila. Mám za to, že bych ji ani nepoznala, kdybychom se střetly tváří v tvář. Prý však byla z nás všech nejkrásnější.“

Tehdy ji překvapil sdělením: „Tvá starší sestra žije v  knížectví zvaném El Dinut. Tu a tam vážu knihy pro jejího manžela, prince Amira. Prý je jeho životní láskou. Věřím, že tomu tak je, soudě podle knihy jeho milostných básní, kterou jsem pro ni právě vázal. Mají jedno dítě, dceru.“

„Setkal ses s ním někdy?“ vyzvídala Lucianna.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Alfredo. „Princ posílá své knihy ke svázání ze svého domova za mořem. Platí mi jedna malá zdejší banka v Miláně. Knihy se mu vracejí prostřednictvím některé z princových lodí.“

Bylo to poprvé a jedinkrát, co ji kdy překvapil. Prozradila to svému dvojčeti, bratru Lukovi, který jí sdělil, že dokonce i jejich matka ví, že Bianca žije. Jednoduše se rozhodla nedebatovat o tom se svými ostatními dětmi. Lucianně to od matky připadalo dost nehezké, ale bratrovi už nic neřekla. Všichni věděli, že Bianca bývala matčinou nejmilejší dcerou a tím, že šla za svým srdcem, Bianca matku velice zklamala.

Nyní tedy Lucianna osaměla a v duchu se ptala, zda princ Amir ví o smrti jejího manžela a zda bude i nadále posílat Allibatoremu své knihy ke svázání. Na tuto otázku odpoví jedině čas. Pokud ano, snad by mohla poslat sestře list, až se mu budou knihy vracet.

Měsíce plynuly a Luciannin život byl i nadále klidný a jednotvárný. Přešel Nový rok. Ve Florencii panovala studená, deštivá zima. Jednou odpoledne přišla na návštěvu sestřička Serena ve společnosti své stařičké chůvy. Serena byla na chůvu příliš stará, ale i když si Orianna uvědomovala, že se tato její nejmladší dcera musí brzy provdat, nedokázala se tak docela přimět k tomu, aby Sereně vybrala manžela.

„Skončím jako stará panna,“ stěžovala si Serena. „Tebe a ostatní sestry provdala rychle, ale pro mě jako by nedokázala najít toho pravého. Dědeček už to vzdal.“

„Je tu někdo, kdo by se ti obzvlášť zamlouval?“ zeptala se Lucianna.

„Vlastně ne, ale jednoduše musím z toho domu pryč. Je mi šestnáct a ona se mnou jedná jako s tříletým batoletem. Mám velmi omezené možnosti někoho poznat. Denně chodím s matkou do kostela, ale nikdo nestojí na náměstí a nečeká, až budu procházet kolem, jako to bývalo s Biankou. Otcovo ohromné jmění takřka zmizelo a všichni vědí, že moje věno je malé.“

„S radostí bych ti přispěla k jakémukoli věnu, které si teď naši rodiče mohou dovolit. Je to tak zlé, Sereno?“

„Slyšela jsem otce mluvit o tom, že přenechá podnik Markovi a odebere se na odpočinek do vily v Toskánsku. Prý bude raději pěstovat hrozny a vyrábět víno, než aby se snažil přesvědčovat kupce, oč je naše hedvábí lepší v porovnání s milánským.“

„I propána!“ zvolala Lucianna. „Bojím se, aby to nemyslel vážně. Otec miluje svůj obchod s hedvábím odjakživa.“

„Je to ještě horší,“ opáčila Serena. „Nechce se vrátit z venkova, až tam letos v létě odjedeme! Provdají mě za nějakého pěstitele hroznů nebo selského synka!“

„Neprovdají, pokud do toho bude smět mluvit naše matka,“ rozesmála se Lucianna. „Odjeď na léto s rodinou na venkov. Jestli bude otec trvat na tom, že tam zůstanou, požádám matku, aby ti dovolila přijet a dělat mi společnost, když jsem teď osamělá vdova. Věř mi, raději tě osobně přiveze, než aby tě nechala trčet na venkově. A často nás bude obě jezdit navštěvovat a přitom se bude snažit přimět otce k návratu do města. Florencie se sice nedá srovnat s jejími milovanými Benátkami, ale ona nehodlá strávit zbytek svého života pěstováním hroznů.“

„Nevím, co bych si bez tebe počala, Lucianno,“ odpověděla Serena vděčně.

„Matrigna, odpusť, že ruším, ale brzy čekáme nového zákazníka. Je to Angličan, kterému nás doporučili, a přijel sem do Florencie nakupovat hedvábné látky pro svého krále. Omlouvám se, že jsem ti nedal vědět dřív,“ vyšel z dílny Norberto. „Shání nějakou knihu básní. Dobré odpoledne, signora Sereno.“

„Dobré odpoledne, signore Allibatore,“ odtušila Serena a udělala uctivé pukrle.

„Nechceš promluvit s tak významným novým zákazníkem raději ty?“ otázala se Lucianna; věděla, jakou uslyší odpověď, ale stejně se zeptala.

„Kdepak, ne, ne, matrigna. Umíš s těmi, kdo chtějí nakupovat knihy, jednat daleko líp než já. Otec to vždycky říkal.“

„Pak mu poskytnu naše nejlepší služby. Grazie, Norberto,“ opáčila Lucianna a její nevlastní syn pelášil zpátky do dílny.

„To je ale zvláštní člověk,“ poznamenala Serena. „Odjakživa mi tak připadá.“

„Je jen ostýchavý a chová přímo zbožný obdiv ke jménu ‚Pietro d’Angelo‘,“ vysvětlovala Lucianna. „Ve skutečnosti je velice laskavý a báječný řemeslník. Bez něj by Alfredův obchod nemohl dál existovat.“

„Jak jsi snášela manželství s takovým starcem?“ zeptala se Serena směle.

„Byli jsme přátelé, nikdy milenci, sestřičko. A tím, že jsem byla jeho chotí, jsem se provdala podle rozkazu rodičů a unikla z jejich paláce,“ prozradila starší dívka.

„Chceš říct, že jsi ještě panna?“ odvážila se zeptat Serena.

„Jsem,“ potvrdila Lucianna.

„Ví o tom naše matka?“ vyzvídala Serena.

„Nikdy se nezeptala a já to s ní raději neprobírala, Sereno. A už se přestaň vyptávat, nebo si tě k sobě na podzim nenastěhuji, ačkoliv možná bys sama dala přednost líbezné zimě na venkově. Hmm?“

„Ne, děkuji! Budu mlčet jako hrob.“

Zvonek v obchodě zacinkal a vstoupil vysoký pán.

„Vrať se rychle do mých komnat,“ rozkázala mladší dívce Lucianna. Nechtěla, aby se někdo domníval, že je Serena prodavačka. „Dobré odpoledne, signore. Hledáš něco konkrétního?“

„Si, signorina,“ odpověděl.

„Jsem signora. Jsem vdova po Alfredu Allibatorem, signore.“

Jeho italština byla lámaná. „Poezii,“ oznámil.

„V italštině nebo v angličtině?“ otázala se zdvořile.

„Máte obojí?“ podivil se.

„Jsme knihkupectví, signore. Máme knihy ve všech jazycích,“ vysvětlovala Lucianna. „Možná by ti bylo příjemnější, kdybychom mluvili anglicky?“ A usmála se překvapenému výrazu v jeho tváři.

„Bože, ano!“ odpověděl vděčně.

„Pak tedy do toho. Jsem ve vašem jazyce dost zběhlá.“

„Jak…“ začal.

„Považují mě za vysoce vzdělanou na to, že jsem žena,“ prohlásila Lucianna. „Mluvím svou mateřštinou, anglicky a francouzsky.“ Vedla muže k polici přepychově vázaných knih. „Poezie v několika jazycích. Prosím, beze všeho si ji procházej, a budeš-li mít nějaké dotazy, ochotně ti je zodpovím, signore.“ Lucianna se vrátila zpět k pultu.

Nemohla si ho neprohlížet. Nedalo by se o něm říci, že je hezký, ale svým seriózním způsobem byl velmi přitažlivý. Měl protáhlý obličej a bradu s dolíčkem. Vlasy měl černé, ne jen tak obyčejně černé, ba ani tmavě hnědé. Černé jako uhel. Když předtím rozmlouvali u pultu, všimla si, že má světle šedé oči a pleť světlou, nikoli ruměnou či snědou. Měl vysedlé lícní kosti, nos dlouhý a velice rovný. Oči mu rámovaly úchvatné husté černé obočí a husté černé řasy. Byla to vážná tvář. Líbila se jí, neboť se lišila od všech ostatních obličejů, které kdy poznala nebo spatřila.

„Pokud vím, přišel jsi do Florencie nakupovat hedvábí. Máme tu nejkrásnější,“ zahájila Lucianna směle hovor.

„Jistě,“ odpověděl. „Zboží z Milána není v té kvalitě, jakou bych potřeboval pro královnu a její ženské příbuzné.“

„Jsi tedy prodavač hedvábí?“ zeptala se.

Zasmál se. „Nikoli, signora Allibatore, jsem Robert Minton, hrabě z Lisle, králův přítel. Dobrovolně jsem se ujal této povinnosti, protože jsem ještě nikdy nebyl v Itálii a toužil jsem ji spatřit. Nemám zájem o politický úřad jako mnozí z těch, kdo našeho mladého krále Jindřicha obklopují. Králova pokladnice není v této chvíli obzvlášť plná, ale má velmi rád svou nevěstu a je k ní velkorysý. Přála si italské hedvábí, a tak jsem tady.“

„Doufám tedy, že navštívíš podnik mého otce,“ poznamenala Lucianna. „Jmenuje se Giovanni Pietro d’Angelo a je nejlepším obchodníkem s hedvábím ve Florencii, ne-li v celé Itálii.“

„Ach, ano, byl mi velice doporučován,“ souhlasil Robert Minton.

„Nepotřebuješ nikoho jiného, pokud nakoupíš hedvábí u Pietro d‘Angela,“ ujišťovala ho.

„Jak mohla dcera úspěšného obchodníka s hedvábím skončit jako manželka obyčejného knihkupce? Dovolili ti rodiče sňatek z lásky?“ zeptal se odvážně.

Lucianna se rozesmála. „Kdepak,“ řekla. „To je dlouhý příběh a tebe to určitě nezajímá. Našel jsi svou knihu?“

Nemusí slyšet, že nezdar Medicejské banky způsobil, že otec ztratil velmi mnoho peněz a že Lucianna neměla dost úctyhodné věno, aby přilákala někoho urozenějšího.

Zajímavé, pomyslel si hrabě. Jenomže se právě seznámili a on skutečně nemá právo na takové osobní informace. „Ano, našel jsem jednu knihu, ale rád bych ji nechal nově svázat do kvalitnější kůže zdobené zlatem,“ prohlásil.

„Zavolám svého nevlastního syna, který obstarává vazbu. Jestli mu přesně povíš, po čem toužíš, provede to jaksepatří. Norberto, prosím, pojď si promluvit s naším zákazníkem o nové vazbě jeho zboží.“

Roberta Mintona velmi překvapilo, když z postranní místnosti přispěchal muž středních let. Manžel krásné Lucianny byl tedy očividně mnohem starší. Jaká škoda, pomyslel si a pak se obrátil ke knihvazači. „Přeju si ji svázat do nejjemnější, nejměkčí tmavě zelené kůže. Ozdobíš ji diskrétně zlatou ořízkou. Na deskách bude zlatým písmem vepsáno následující: Jejímu Veličenstvu, královně Alžbětě Anglické.“ Pak si uvědomil, že mluví stále ještě anglicky, a pohlédl na Luciannu.

Rychle přeložila jeho slova nevlastnímu synovi, jenž přikývl a pověděl něco, co Lucianna přetlumočila zpátky Robertu Mintonovi. „Norberto říká, že přesně chápe tvůj požadavek a je mu ctí, že sis ho vybral, aby pro tebe tuto práci vykonal. Kniha bude hotová za tři dny, můj pane.“

„Grazie,“ poděkoval knihvazači, jenž přikývl, vzal knihu a odspěchal zpět do své dílny.

„Je ostýchavý, proto vedu obchod já,“ vysvětlovala Lucianna. „Alfredo mě to naučil, abych ho mohla zastoupit, když už sám nemohl.“

„Nešla bys se mnou zítra na mši, signora, a potom snad na procházku?“ zeptal se jí přímo.

„To nemohu, signore,“ odpověděla Lucianna. „Můj manžel zemřel před necelým rokem a já po něm ještě držím smutek.“

„Kdy uplyne od jeho smrti celý rok?“

„Pátého dne příštího měsíce,“ prozradila.

„Pak musím počkat a teprve pak tě doprovodit na mši,“ pronesl hrabě z Lisle s úsměvem, který Lucianna nemohla neopětovat.

Okamžik uvažovala, zda by to matka schvalovala, ale pak si uvědomila, že není nutné ptát se Orianny. „Budu se těšit, můj pane,“ prohlásila. Byl přitažlivý a zdvořilý. Toužila ho poznat lépe a jít na mši s Angličanem, to se stěží dalo považovat za skandální chování.

Lehce se uklonil a pak podotkl: „Vrátím se pro svou knihu za tři dny, signora.“ Potom zmizel za dveřmi knihkupectví.

Lucianna se přistihla při zklamání z jeho odchodu. Byla by ráda, kdyby zůstal a hovořil s ní déle. Odpoledne už žádní další zákazníci nepřišli. Sestru nalezla v patře, čekala na ni. Vyšívala.

„Ten byl hezký, ten Angličan,“ prohodila Serena.

„Připadal mi přitažlivý, ale hezký zrovna ne,“ opáčila Lucianna. „Kde je stará Esta?“

Serena kývla hlavou. „Spí. Už nic jiného nedělá.“

„Doporučím matce, aby ti opatřila řádnou komornou,“ řekla Lucianna. „Viděla jsem oknem čekat venku rodinná nosítka, když jsem šla nahoru. Je nejvyšší čas, abyste s Estou odešly, než se setmí. Probuď starou paní. Já vám přinesu pláště.“

Když byla Esta vzhůru a oblečená v plášti, Lucianna jí sdělila: „Myslím, že je na čase, aby moje sestra měla vlastní služebnou, nemyslíš, Esto?“

„Bůh ti žehnej, signora, jen kdybys dokázala svou matku přesvědčit,“ odpověděla stará chůva. „Váš otec mi slíbil, že smím dožít ve vile, což by mě potěšilo, protože jsem se tam narodila a vyrůstala, dokud mě vaše matka nevybrala, abych se starala o svou mladou paní. S radostí se vrátím domů a opustím tohle špinavé město,“ dodala upřímně.

„Dobrá, pak mě u matky podpoříš, až za ní půjdu. Udělám to, než za pár týdnů odjedete do Toskánska,“ slibovala Lucianna. Potom doprovodila Serenu a Estu k čekajícím nosítkům a dívala se za nimi, když se vzdalovaly ulicí.

„Bůh ti žehnej!“ pronesla Serena, když nastupovala do nosítek.

Lucianna se usmála. Orianna se opravdu snaží ponechat si u sebe své nejmladší dítě – maličkou – jak se Sereně odjakživa říkalo. Jenže tři starší sestry už jsou provdané, ačkoliv dvě ovdověly. Nejstarší bratr Marco je ženatý muž a otec rodiny. Druhý bratr Giorgio je dosti významným knězem, nyní pobývajícím v Římě. A Luciannino dvojče Luca váhá mezi manželstvím a armádou.

Právě teď je u dědečka v Benátkách, kde si prověřuje dostupné mladé bohaté nevěsty. Lukovi se mnohem víc líbilo v Benátkách než ve Florencii, což dělalo radost jeho starému prarodiči, jenž byl kníže. Luca byl neslýchaně hezký mladík a díky svému kouzlu si získal značnou oblibu mezi matkami i dcerami. Podle toho, co vyprávěla matka, měla Lucianna podezření, že si její dvojče nalezne manželku v Benátkách a usadí se tam v dědečkově paláci.

Přestože byl nejmladším synem, bylo pravděpodobné, že Luca zdědí po dědečkově smrti titul i palác. Matčiny sestry z toho radost mít nebudou, jenomže ty porodily pouze dcery. Benátské tety přivedly na svět čtrnáct sestřenic Pietro d’Angelových dětí.

Lucianna se v duchu ptala, zda anglický hrabě nechce navštívit Benátky. Nelze přijet do Itálie a nevidět Benátky. Ovšemže nakonec do Benátek zajede, než se vrátí domů na sever. Prostě musí. Vzdychla. Nikdy nepoznala kromě Alfreda muže, který by se jí opravdu zamlouval. Ale Robert Minton se jí líbil. Litovala, že musela odmítnout jeho pozvání na mši, ale nemohla se s ním momentálně nikde ukázat, aniž by způsobila skandál. A až odejde z Florencie, nepovažovali by ostatní muži její styky s ním za náznak, že vdova Allibatoreová už přijímá návštěvníky?

Nechtěla být v obležení mužů hledajících bohatou manželku nebo milenku. Proč neexistuje nějaký jednoduchý způsob, jak by žena mohla mluvit s pánem, aniž by se s ním zapletla nebo vyvolala skandál? Není snad možné, aby ženy a muži byli pouze přáteli?

Kdyby se ukázala s mužem, povzbudilo by to matku, aby jí začala hledat vhodného druhého manžela, zvlášť nyní, když má Lucianna vlastní jmění. Ať se stane cokoli, touží mít svůj život ve vlastních rukou.

Postel už Luciannu lákala do své náruče. Dívka měla za sebou dlouhý den. Přivolala svou služebnou a zakrátko už ležela v poduškách. Rychle usnula.

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Prolog

Kapitola 1