Baja Dolce

PLACEBO JA

Ukážka z elektronickej knihy

© Baja Dolce, 2018

© obálka: Lenka Ashani Siberová, 2019

© editácia, korekcia: Denisa Kancírová, 2019

© modelka na obálke: Viktória Čapkovičová

© model na obálke: Andrea Di Giacomo

© fotograf: Zuzana Černáková, Foto Waki, www.waki.sk

2. časť trilógie Placebo

Art Floyd, s.r.o., Májkova 1, 811 07 Bratislava

kancirova@vydaf.sk, www.vydaf.sk

1. elektronické vydanie, rok 2019

ISBN 978-80-89889-20-4 (2. diel, epub)

ISBN 978-80-89889-21-1 (2. diel, mobi)

ISBN 978-80-89889-19-8 (súbor)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Venujem všetkým, ktorí sa nevzdávajú, pretože im patrí celý svet.

PROLÓG

Emócia. Najsilnejšia, najpotrebnejšia, najzraniteľnejšia. Bez nej by sme boli len prázdna ulita. Schránka ničoho. Telo bez duše. Deň bez slnka. Noc bez mesiaca. Noc bez hviezd...

Prišiel si ako jarná búrka. Rýchlo, neočakávane, intenzívne, zmývajúc z chodníkov búrky predošlé, ale aj dni slnečné. Prišiel si tak náhle a ničivo. Môj chodník bol pod tvojím prúdom sotva vidieť. Nevedela som, kadiaľ ísť. Stála som opäť raz na rázcestí. Doprava? Doľava? Rovno? Prosím, prestaň už pršať. Prosím, pusti cez svoje mraky trochu slnka na moju mokrú tvár. Prosím, neprš.

KAPITOLA PRVÁ

Dni sa mi zlievali, realita s nočnými morami tiež. Každodenná rutina ma skoro priviedla do šialenstva. Ešteže som mala moje dievčatá. Inak by som sa asi naozaj zbláznila. Už len kvôli nim som dokázala ráno vstať a prežívať. Do práce som od toho večera šla iba raz. S výpoveďou.

S takou nervozitou som naposledy vošla do Pierce and co. len pred pár mesiacmi na pracovný pohovor. Teraz sa mi to zdalo tak dávno.

Vo firme bolo plno ľudí a ja som sa obzerala ako zmyslov zbavená. Čo ak ho niekde stretnem? Schovávala som sa za hlúčikom účtovníkov, ktorí postávali pri výťahu. Zvažovala som aj schody, ale vyjsť v opätkoch na jedenáste poschodie mi neprišlo ako dobrý nápad. Nie po dňoch hladovania a prudkých depresií. Sotva som si mala čo obliecť, aj tieto puzdrové šaty na mne nepekne odstávali. Bolo mi to jedno. Kašlala som na svoj zovňajšok. Potrebovala som len doriešiť túto vec a potom začať niekde inde a od začiatku. Na ten som bola zvyknutá. Stále a dookola.

Millerova pracovňa sa nachádzala na samotnom konci otvoreného priestranstva s kójami, v ktorých sa pracovalo ostošesť. Na recepcii stál, ako obvykle, môj obľúbenec Lenny, s tým najväčším úsmevom v celej firme. Keď ma však zbadal, jeho dobrú náladu vystriedal šok.

„Ahoj, Lenny,“ pozdravila som sa ticho a pokúsila sa o úsmev. Možno sa mi podarilo vystrúhať akúsi grimasu, no kolegu to nepresvedčilo a stále na mňa civel ako na niečo veľmi zvláštne.

„Ema! Panebože, si v poriadku? Aká si bledá. Počul som, že si bola chorá,“ habkal prekvapene.

„Ešte nie som úplne vo forme,“ priznala som. Diagnóza zlomené srdce sa vraj lieči pekelne dlho a liek ešte nevynašli...

„Mala si ešte ostať doma,“ vravel ustarane.

„Aj ostanem. Prišla som za Millerom. Je u seba?“ spýtala som sa ho unavene.

„Pred chvíľou šiel do kuchynky.“

„Dobre, vďaka.“ Znovu pokus o úsmev. Vybrala som sa teda tým smerom. Niektorí pracujúci ku mne zvedavo dvíhali pohľady a zdravili ma. Nič sa tu nezmenilo. Stále tie isté tváre robili stále tie isté stereotypné činnosti. Okolo mňa prešiel Brown s Foxovou v dobrej nálade. Keď ma zbadali, pozdravili ma, a až potom si uvedomili, že som to ja, a v polceste sa za mnou zvedavo otočili. Ja som však vzpriamene kráčala s papierom, ktorý ma pálil v rukách, aby som odtiaľ mohla raz a navždy vypadnúť a zabudnúť.

Millerov hlas som počula asi dva metre od kuchynky. Stál pri okne s Michaelom a popíjal svoju rannú kávu. Namiesto krvi mnou prúdila čistá nervozita. Nadýchla som sa a vošla dnu.

„Zdravím, pán Miller. Mike,“ povedala som a ako na povel sa dva páry očí pozreli mojím smerom. Obaja boli v šoku, že ma vidia. Nikomu som neoznámila, že prídem, očividne ma nečakali.

Prvý sa spamätal práve Miller. „Slečna Brendtová, konečne! Už sme sa o vás naozaj báli. Cítite sa už lepšie?“ spýtal sa a podišiel ku mne, aby mi potriasol rukou. Všimol si papier v mojej ľavačke a nadvihol obočie. Žeby si domyslel?

Michael odložil kávu a rýchlo ku mne pristúpil. Váhavo sa na mňa pozrel a potom ma stiahol do nemotorného objatia. „Som rád, že ťa vidím. Nebrala si mobil, neodpísala si ani na jednu správu...“ vravel ticho, ale nie s výčitkou. V jeho hlase bola len čistá starosť.

„Ďakujem za privítanie, páni,“ povedala som ignorujúc ich otázky. „Teraz, ak dovolíte, chcela by som sa s pánom Millerom porozprávať osamote.“

„Jasné, ja pôjdem,“ vyjachtal Michael náhle.

„Nemusíte, ideme do pracovne. Isto chce mať Ema pokoj,“ navrhol Miller, akoby tušil. Chytil ma decentne za rameno a viedol ma von z miestnosti. Bolo mi Michaela ľúto. Nedokázala som však zo seba dostať ani trochu radosti, z toho, že ho vidím. Momentálne som sa cítila ako bezcitná socha.

„Poďte, Ema. Sadnite si,“ vyzval ma Miller, keď sme vchádzali do jeho kancelárie. Zavrel dvere a počkal, kým sa usadím. Obišiel stôl a sadol si do koženého kresla. Ruky si spojil, akoby sa modlil, a zahľadel sa na mňa. Prv, ako som sa odhodlala čokoľvek povedať, spustil: „Ema, na to ani nepomyslite. Nikam neodídete, nepustím vás. Výpoveď vám nepodpíšem ani ja, ani pán Pierce.“ Ja som na neho hodila prekvapený pohľad.

„Christopher mi povedal, že budete túto možnosť zvažovať. Viem len toľko, že ste mali menšie nedorozumenie.“ Och, takto to Chris nazval? Ja by som to nazvala inak. Boli sme nekompatibilní. Srdce mi prudko zaburácalo. „Pre tento dôvod sú vzťahy na pracovisku veľmi citlivou témou. Veľakrát je to na úkor odchodu silného pracovníka. Ja to však nedovolím. Pracujete na našej dôležitej zákazke, a keby sa Rossi dozvedel, že vy ako hlava projektu tu už nepracujete, mohol by napadnúť zmluvu. Je mi jedno ako to urobíte, ale minimálne do konca kampane sa s vami o žiadnej výpovedi rozprávať nebudem.“

„Ale p-pane, ja n-nemôžem. Nezvládnem to. Nie t-teraz,“ koktala som a moja prvotná nervozita sa premenila na hnev. Ako si to vlastne predstavujú? Jasné. Mohla som si za všetko sama. Aj za tú zákazku, skrz moju nevymáchanú hubu a aj za románik so šéfom, pri ktorom som od samého začiatku vedela, aké vzťahy praktizoval. Milenecké vzťahy bez citu a budúcnosti. Chvíľkové rozptýlenia od vlastných výčitiek svedomia z minulosti. Cítila som hnev a frustráciu iba sama zo seba. Nie z Millera, ktorý ma nemohol prepustiť kvôli zákazke.

„Pane, prosím! Nezvládnem sem dennodenne chodiť a tváriť sa, že je všetko v poriadku,“ snažila som sa. Bezcitná socha z ľadu, ktorá ma mala chrániť, sa začala topiť a ja som po dlhej dobe pustila do mojej schránky emóciu. Strach, ktorý sa mi prejavil aj na tvári. Slzný prameň, ktorý vyschol hádam pred týždňom, opäť vyvrel. Skryla som si tvár do dlaní a zrútila som sa. Znovu.

Miller mi súcitne ponúkol vreckovku a čakal. Trhane som dýchala a smoklila ako malé dieťa. „Budete pracovať z domu. Ako tak vidím, bude to najlepšie riešenie,“ skonštatoval po chvíli.

„A čo Miláno?“ spýtala som sa.

„Pán Rossi bude trvať na vašej prítomnosti. Potom si môžete vziať toľko voľna, koľko len budete potrebovať. Na zákazke vás však bezpodmienečne potrebujeme. Keby to nebolo dôležité, tak by som vám odchod nesťažoval, verte mi,“ povedal, kým som si utierala tvár. Snažila som sa upokojiť. Viac sa mi páčila tá škrupina, ktorou som sa predtým obrnila. Zazvonil telefón. Miller stlačil gombík a miestnosťou sa niesol Clairein hlas.

„Pán Pierce je na ceste za vami. Potrebuje aj Browna,“ oznámila a ja som vystrelila zo stoličky.

„Dobre,“ odpovedal jej Miller a ustarostene na mňa hodil očkom.

„Musím už ísť,“ takmer som zašepkala s rukou na kľučke.

„V poriadku. Dnes vám dám poslať domov všetky prospekty a firemný laptop. Verím, že zabojujete, Ema.“ Na jeho povzbudivé slová som len prikývla a s pozdravom som zmizla z kancelárie.

Tak rýchlo som už dávno nekráčala. Zvedavé pohľady zamestnancov ma pálili celou cestou ku schodisku. Srdce mi tĺklo ako divé. Musela som odtiaľ čo najskôr vypadnúť a vyhnúť sa mu. Nie som pripravená, ešte nie.

„Ema! Ema, počkaj! Kam letíš?“ Michael ma čakal pred kuchynkou a pridal sa k môjmu rýchlemu kroku.

„Idem domov. Neskôr sa porozprávame,“ povedala som nesústredene, keď sa otvárali dvere výťahu. Bol v strede skupinky ľudí. Moje srdce bilo, búchalo, trieskalo, rozbíjalo ma zvnútra. Schytila som Michaela za ruku a trhla som ním doprava ku schodisku. Nezbadal nás. Ukrytá za výklenkom, prilepená s Michaelom na stene, som sa celá triasla. Ani som si neuvedomila, ako sa lepím na nič netušiaceho kolegu.

„Čo sa, preboha, deje?“ pýtal sa šokovane. Prudko som dýchala a prišlo mi nevoľno. „Ema, ty si plakala? Máš červené oči. Neodpadneš? Poď, vezmem ťa domov. Vyzeráš hrozne.“ Sotva som ho počúvala. Pustila som ho a sadla som si na vrchný schod. Michael vykukol z výklenku schodiska a potom si ku mne sadol.

„Ty si sa skrývala pred Pierceom?“ Na jeho otázku som prikývla. Návaly všetkých zablokovaných emócií na mňa doľahli v plnej sile.

„Mike... ja... musím... domov,“ dychčala som rozrušene. Potrebovala som sa opiť. Michael ničomu nechápal, bez slova mi však pomohol vstať.

„Výťahom alebo po schodoch?“ spýtal sa len. Chytil ma okolo pása a podopieral moje roztrasené telo.

„Schody.“

„Si si istá?“

„Áno.“

Kým sme boli v budove, Michael odo mňa nevyzvedal. Vonku stopol taxi a pomohol mi nastúpiť. Trochu sa mi podarilo upokojiť sa.

„Poprosím vás do Monkey’s,“ povedal Michael taxikárovi. Pozrela som sa na neho s otázkou v očiach. „Pozývam na panáka,“ dodal. Ticho som prikývla. Ako by mi čítal myšlienky. Vedela som, že alkohol moju situáciu nevyrieši, ale potrebovala som sa nachvíľu vypnúť, zresetovať.

Monkey’s sa nachádzal len blok od môjho domu. Bol to malý, hlučný a zafajčený podnik so sedením za dlhočizným barom na vysokých barových stoličkách. Zo stropu viseli pozdĺžne lampy s omotanými opicami okolo reťazí. Bar pôsobil skôr nevkusne až gýčovo, no mali v ponuke jedno z najlepších pív v tunajšom regióne. O takomto čase tam nezvyklo byť plno, čo mi vyhovovalo. S pozdravom sme sa usadili na vysoké ošúchané stoličky.

„Čo si dáte?“ opýtal sa barman s pekne zastrihnutou hustou bradou. Michael sa na mňa usmial a čakal.

„Dvojitú vodku a jeden AleSmith,“ objednala som si rázne.

„Pre mňa len to pivo, prosím,“ povedal Michael a barman sa pustil do práce. „No spusti.“

Pozrela som na jeho milú tvár. „Nechcem ťa zaťažovať svojimi hlúposťami.“

„Ema, nebudeme sa tu doťahovať. Proste to vyklop!“ prikázal.

„Dobre teda. Neviem však, kde začať,“ priznala som skleslo. Barman pred nás postavil pitie. Michael dvihol pivo a štrngol si so mnou. Napili sme sa a mňa z tej divokej kombinácie striaslo. Keď sa mi však alkohol začal dostávať do krvného obehu a následne do hlavy, bola som schopná v krátkosti vyrozprávať svoj príbeh.

„Miller moju výpoveď neprijal. Povedal, že môžem zatiaľ pracovať z domu. Ale tak či tak sa s ním ešte stretnem. Musím ísť do Milána a mám strach, či tam nepôjde aj on. Nikdy som nič podobné nezažila, neviem ako riešiť takéto situácie. Nahovárala som si niečo, čo vlastne ani neexistovalo. Bral ma len ako jednu z mnohých. Neviem, ako som mohla byť taká sprostá a naivná...“ hlas sa mi zlomil, a tak som si dala druhú vodku, ktorú predo mňa pred chvíľou položili. Mike chvíľu mlčal, premýšľal, čo mi povie, a viditeľne pri tom zatínal čeľusť.

„To, že som ťa varoval, bola jediná vec, ktorú som pre teba dokázal spraviť.“

„Ja v-viem,“ koktala som a rýchlo som si utierala tvár od znovu nájdených sĺz.

„Prosím ťa, neplač, Ema. Nič ti nevyčítam a ani som nechcel, aby to tak vyznelo. Mal som ti povedať všetko, čo som vedel. Poď sem,“ vravel, zoskočil zo stoličky a objal ma. Silno a upokojujúco. Objala som ho tiež. Útechu som potrebovala ako soľ. Bolo to spontánne a prirodzené ako dýchanie. Chápal ma. Stál pri mne, aj keď sa na mňa mohol už dávno vykašľať a nechať ma topiť sa vo vlastnej agónii.

„Ďakujem,“ pošepkala som a keď som sa znovu upokojila, pustil ma a sadol si na svoje miesto. Možno nechápal moje zúfalstvo, možno sa mu moja reakcia zdala prehnaná. Nepoznal však moje defekty minulosti. Defekty, s ktorými som sa zdôverila mužovi, do ktorého som sa náhle a šialene zaľúbila. Mužovi, čo ma aj napriek všetkému sklamal, pošliapal moje city a rozdrvil poslednú dôveru v prach.

Už som pila asi štvrté kolo a blažené otupenie sa konečne dostavovalo. Cítila som, že som opitá.

„No tak mi povedz všetko, keď je už po predstavení,“ nabádala som ho a štikútalo sa mi. Rukou som barmanovi dala povel na ďalšie kolo.

„Už by si nemala piť. Máš celkom dosť,“ Michael sa snažil o mierumilovné napomenutie.

„Mike, vieš, mám ťa rada, ale teraz... teraz potrebujem reset... Dnes o sebe nechcem vedieť, ale predtým mi povedz o tom šéfkovi úplnú pravdu,“ vravela som a rozhadzovala som rukami. Točila sa mi hlava, ale stále som dokázala vnímať okolitý svet.

„Dobre, poviem ti to, no potom ťa zoberiem domov. Neviem či toto bol práve najlepší nápad,“ povedal a ja som mu rýchlo priložila prst na ústa.

„Psst. Vrav len to, čo chcem počuť. Takže... pán Pieeerce,“ natiahla som a nabádala kolegu k monológu.

„Mal som niečo s Desire,“ priznal, pričom som skoro spadla zo stoličky. Naozaj. Zabalansovala som, rozhodila rukami a rozliala som po stole zostatok piva v pohári.

„Čože?“ neverila som. To sa mi hádam sníva...

„Raz. Naozaj len raz. Boli však rozídení. To, čo sa stalo predtým, nás spojilo. Ema, Pierce je jeden zasraný sviniar. Desire bola tehotná. S ním... Ema, si v poriadku?“

Prišlo mi zle a zo šoku som stratila reč. Barman mi podal môj vitamín A a ja som ho vďačne prijala. Nie, toto sa mi len sníva. Áno. Sprosté nočné mory...

„Budem pokračovať, nech to mám z krku,“ povedal súcitne a ruku mi položil na rameno, lebo som sa knísala.

„Keď mu to oznámila, pohádali sa. Udrel ju. Fakticky ju zmlátil, videl som jej tvár. Šiel som za ňou do nemocnice, kde tvrdila, že spadla zo schodov, aby toho kreténa kryla. Boli sme s Desire dobrí priatelia. Presviedčal som ju, aby šla na políciu, čo zásadne odmietala. Dieťa potratila. Potrebovala oporu a nemala nikoho, len mňa. Vždy sa mi páčila a Pierce to vedel. S Desire bolo po incidente zle. Často som za ňou chodieval s úmyslom pomôcť. Nechcel som využiť situáciu, to vôbec, ale raz sa nám to jednoducho vymklo z rúk. Jedna jediná noc. Po nej som si začal nahovárať, že by z toho niečo mohlo byť. Písal som jej a vždy, keď som mohol, som ju kontaktoval. Neviem ako, ale dozvedel sa o tom Pierce. Zobral to však napočudovanie dobre. Takú reakciu som nečakal. Myslel som, že vybuchne, že ma udrie, že ma vyhodí... On však nič z toho neurobil. Došiel za mnou s mobilom Desire a ukázal mi moju správu. Spýtal sa, či sme spolu mali niečo aj pred tým incidentom, čo som poprel. Potom nepovedal nič. Zobral sa a odišiel. Bolo to divné. On je celý divný. Desire sa mi odvtedy prestala ozývať. Keď sme sa občas stretli vo firme, správala sa ku mne chladne a s odstupom. Akoby sa nič nebolo stalo. Možno sa jej Christopher vyhrážal, netuším... To je všetko, čo viem. Môj názor na neho je jasný. Je to zbabelec, lebo len zbabelec dokáže udrieť ženu a ešte k tomu tehotnú,“ hovoril tvrdo.

V hlave som mala pobúrkový chaos. To, čo som sa práve dozvedela, ma rozbilo. Nedokázala som spracovávať vlastné myšlienky. Chris, ktorého som milovala nemal nič spoločné s tým mužom, čo mláti svoje priateľky... Ona bola tehotná... Tehotná! Čakala Chrisovo dieťa, môj ty Bože... Nie. Nemožné. Potrebujem vodku. Veľa vodky....

Na cestu domov si absolútne nepamätám. Nepamätám si ani na to, kto ma prezliekol do pyžama. Nespomínam si, kto mi dal kôš vedľa postele, do ktorého som sa excelentne vyvracala.

Ráno bolo najhoršie. Bolelo ma celé telo a bolo mi hrozne zle. Nevedela som, čo so sebou. Keď som si spomenula na vodku, letela som na toaletu vydáviť všetko, čo ešte môj žalúdok obsahoval. Prevesená cez záchodovú misu som bezvládne oddychovala ešte nejaký ten čas.

„Bré ránko, vožralo,“ pozdravila ma Laura neisto a niesla mi pomarančový džús a nejakú tabletku.

„Bré,“ odzdravila som, vedomá toho, že vyzerám otrasne. Kľakla si ku mne a podávala mi pohár a liek.

„Toto ti zaberie,“ povedala a ja som od nej poopičný arzenál vďačne prijala. Džús bol osviežujúci. Cítila som, ako dopadal na dno môjho vyprázdneného žalúdka. Laura vstala a pustila vodu do vane.

„Kúpeľ bude lepší ako sprcha. Si slabá a potrebuješ sa dať dokopy.“

„Áno, ďakujem. Mrzí ma ten včerajšok, naozaj. Nepamätám si skoro nič. Dúfam, že som veľmi nevyvádzala. Od baru mám strašné okno,“ priznala som skormútene a pokúsila som sa vstať. Podišla som k umývadlu a umyla som si tvár ľadovou vodou.

„Práveže si bola polomŕtva. Michael ťa vyniesol na rukách. Ospravedlňoval sa, že bar bol jeho nápad a že ťa odtiaľ dlho nevedel dostať. Potom mi ťa pomohol preniesť do izby. Prezliekla som ťa, no tebe bolo zle a zvracala si. Už večer som ti dávala tabletku, ale nič si v sebe neudržala, potom si konečne zaspala. Kiki bola v práci a teraz ešte spí, lebo bola dlhšie,“ vysvetľovala zmierlivo.

„Dobre, ďakujem ti za starostlivosť. Naozaj ma to mrzí a cítim sa hrozne.“

„Stáva sa. Lenže tým nič nevyriešiš. Maximálne si môžeš ublížiť. Celé dni pomaly neješ, žiješ len o káve... Strašne si schudla a teraz urobíš toto? Celú noc som nespala, lebo som sa bála, aby si sa v spánku nezadusila alebo čo. Viem, že ešte nie si úplne v poriadku, ale musíš sa už začať snažiť.“

„Mrzí ma to... Áno ja viem. Musím sa snažiť. Pierce mi za to nestojí,“ vravela som zatrpknuto. Existovalo niečo, čo som si z onoho večera predsa len pamätala. Horká pachuť skutočnej tváre Christophera Piercea, všetkých jeho klamstiev a potknutí ma pálili ako žeravé uhlíky, na ktorých teraz musím stáť. Nebol to sen. Bol to holý fakt. Muž, ktorého som milovala bol niekto úplne iný. Opovrhovala som ním. Zhnusil sa mi. Celý.

„Presne tak, Ema. Daj si vaňu a ja zatiaľ pripravím omeletu. A ty ju celú zješ, inak ťa nepustím pracovať,“ povedala, pričom som na ňu nechápavo pozrela. „Včera ti kuriér doniesol z firmy nejaký balíček a laptop,“ ozrejmila mi. Aha tak... Úplne mi to vypadlo z hlavy. Potom, čo som sa včera dozvedela, sa ani nedivím, že niečo tak banálne, ako práca, v mojej hlave viac nemalo miesto.

„Fajn, len neviem, či zo mňa dnes niečo bude,“ priznala som a naliala som si do vane levanduľový olej.

„A čo tá výpoveď?“

„Miller ju neprijal a vravel, že do konca zákazky ma nepustí. Po dokončení si môžem vziať voľno a potom uvidím, čo ďalej,“ odvetila som.

„Ty to zvládneš, si silná ženská,“ žmurkla na mňa a nechala ma samú.

Horúci levanduľový kúpeľ mi urobil dobre. Pomaly začali účinkovať lieky a prestala ma bolieť hlava. Žalúdok som však stále mala ako na vode, a tak som sa začínala obávať hádky s Laurou za jej slávne omelety, ktoré rozvoniavali naším malým bytom, pričom som vedela, že nedokážem zjesť ani sústo.

Obliekla som si župan a vošla som do kuchyne. Laura už servírovala raňajky. Na stole v obývačke boli moje firemné veci a mne okamžite stiahlo vnútro. Budem schopná ešte nejakej kreativity? Po posledných dňoch vyhorenia som mala pocit, že už nie som dobrá k ničomu. Nedokázala som si predstaviť, ako toto celé dopadne.

„Kávu? Čaj?“ pýtala sa Laura.

„Vďaka, dám si len vodu. Raňajky vyzerajú skvele,“ pochválila som ju, hoci ma stále sužoval strach z blížiacej sa hádky.

„Snažila som sa,“ zazubila sa na mňa.

„Ako dopadlo rande?“ spýtala som sa nenútene. Jej začínajúci vzťah vyzeral nádejne.

„Neskutočne,“ vzdychla a zatvárila sa tak zasnene, až mi prišlo smutno. Aj ja som takto kedysi vyzerala?

„Snaží sa?“

„Veľmi. Neviem, čo si mu na kolaudácii povedala, ale zabralo to. Už mi nekazí moje predstavy o tom, ako majú vzťahy vyzerať, práve naopak. Chce sa to, ehm, naučiť. Dokonca mi už vysvetlil, prečo mal také názory na romantické vzťahy. Vraj žiadne nemal. Veľa ráz sa popálil, pretože ženy ho brali skôr ako rebrík.“

„A tá posledná, čo ho podviedla tesne pred svadbou bola čerešnička na torte,“ dodala som miesto nej ironicky.

„Hej. Jeho bývalka to zaklincovala,“ súhlasila Laura. „Nevadí. Ramon je výzva a viem, že mu môžem napraviť názory na ženské pokolenie.“

„Bojuj za nás,“ zaskandovala som s rukou vo vzduchu a následne som vidličkou rozbrblala okraj mastnej omelety, pričom ma zabolel žalúdok.

Kiki sa k nám pripojila o pár minút neskôr. Vyzerala unavene a bez nálady. Povedala nám o príhode, ktorá sa jej stala minulú noc v práci. Prišiel za ňou Alex v podnapitom stave a na celý bar jej vykrikoval, že pochybuje o otcovstve dieťaťa, ktoré čaká. Vraj sa veľmi pohádali, až ho museli dať vyviesť, preto Kiki prišla neskoro. Diana s ňou súcitila a do rána ju dostávala do akej-takej psychickej rovnováhy. Bolo mi jej ľúto. Zatiaľ sme však nevedeli pomôcť inak, ako byť jej oporou. Na to predsa sestry a priateľky sú. Nesú svoje bremená vzájomne.

Pokúšala som sa pracovať. Moje poznámky ležali vedľa zapnutého laptopu, avšak cítila som sa vygumovane. Niektoré vety som musela prečítať aj štyrikrát, aby som pochopila ich význam. Keď som sa na to chcela vykašľať, na obrazovke mi zasvietil prichádzajúci hovor od Jima. Napokon som ho neochotne zdvihla. Na kamere som vyzerala otrasne, čo si všimol aj on, a po krátkej inštruktáži k reklamnej kampani mi zaželal skoré uzdravenie. Po vyčerpávajúcom hovore som počítač vypla a vyvalila sa na gauč. Kiki mala opäť službu a Laura bola na rande. Mohla som si vychutnávať krásnu samotu, no po hodine mi začala prekážať, a tak som napísala Michaelovi správu. Nebolo nutné presviedčať ho, prišiel hneď, ako sa dalo, aj s dvoma krabicami syrovej pizze. Mike mi musel padnúť z neba. Bol pre mňa ako brat, ktorého som nikdy nemala.

Rozprával mi príhody z mojej cesty z baru. Vraj som na ulici tancovala a spievala z celého hrdla nejaké pesničky, ktoré nevedel identifikovať. Ľudia na mňa pozerali ako na šialenú, a tak ma musel vziať na ruky, aby som si urobila vonku čo najmenšiu hanbu. Bolo mi trápne a dosť som sa hanbila. Vždy, keď som si na včerajšie scénky počas večera spomenula, ospravedlňovala som sa mu. On to však bral v pohode. Chápal ma. Bol pri mne a znášal moje porozchodové výstrelky, začo som mu bola vďačná.

Pobudol u mňa dve hodiny, kedy sme rozoberali všetko možné i nemožné. Ani by som nepovedala, koľko toho máme spoločného. Pri odchode mi sľúbil, že príde aj ďalší večer s nejakým dobrým filmom, a ja som nadšene súhlasila.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

PROLÓG

KAPITOLA PRVÁ