Soňa Bulbeck

Púštne srdce

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Soňa Bulbeck, 2019

© Marenčin PT, spol. s r. o., 2019

Jelenia 6, 811 05 Bratislava, Slovakia

www.marencin.sk marencin@marencin.sk

Cover & layout © Marenčin Media, s. r. o.

Photo © Soňa Bulbeck

782. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0488-6 (viaz.)

ISBN 978-80-569-0489-3 (ePDF)

ISBN 978-80-569-0490-9 (ePub)

„Kamkoľvek na svete – len nie do Saudskej Arábie...“

To povedala svojmu manželovi autorka rovnomennej knihy, Kanaďanka Kathy Cuddihy, keď dostal niekedy v osemdesiatych rokoch minulého storočia ponuku pracovať na stavbe letiska v Rijáde. Nakoniec spolu v Saudskej Arábii strávili vyše dvadsať rokov a odchádzali odtiaľ s naozaj ťažkým srdcom. Keď som anglickú verziu tejto knihy dostala minulé leto od nášho priateľa Homa na narodeniny, nič som o dotyčnej autorke nevedela. Až pri čítaní ma prekvapilo, koľko toho máme spoločného – napríklad fakt, že ona tiež začala písať svoje knihy práve v Saudskej Arábii, že jej mladší syn bol hyperaktívny ako aj môj, jej akčnosť, s akou sa snažila v Saudi pracovať a v neposlednom rade aj to, ako si túto krajinu zamilovala. Hlavne som však vnímala to, ako sme sa obidve snažili túto krajinu spoznať, pochopiť, tolerovať a žiť v nej, prekonávajúc jazykové, náboženské aj kultúrne rozdiely. Moja kniha Púštne srdce predstavuje v podstate veľmi podobné „zápisky expatriatky“ ako tá jej – akurát začína tam, kde ona skončila – pricestovala som do Rijádu pár rokov po jej odchode...

Ja som síce svojmu manželovi podobnú vetu nepovedala, ale keď po návrate z Líbye v roku 2010 začal posielať svoje životopisy do rôznych agentúr v snahe získať prácu ako architekt na Blízkom Východe, tiež som tajne dúfala, že to nebude práve Saudská Arábia. Aj keď som vtedy o Saudi vedela asi len toľko, čo zhruba každý – že sú tam obmedzené práva žien (vtedy to bola jediná krajina na svete, kde ženy nesmeli šoférovať), zakázaný alkohol a samozrejme, púšť. Snívala som však o tom, že sa zamestná v Dubaji alebo v Abu Dhabi, ktoré som poznala z reklám turistických agentúr – poprípade ešte v Dohe, hlavnom meste Kataru, ktorá bola vtedy v hre o usporiadanie majstrovstiev sveta vo futbale v roku 2022 a zábery mrakodrapov, vypínajúcich sa nad Perzským zálivom, boli očarujúce – áno, túžila som hlavne po destinácii pri mori...

Bohužiaľ, recesia nezachvátila vtedy iba Anglicko, ale došla až na Blízky Východ a v Dubaji práve v rokoch 2009 – 2010 vrcholila finančná kríza. A tak ponuky pracovných agentúr prichádzali naozaj iba na prácu do Saudskej Arábie, ktorá to nejakým spôsobom zvládala a stavala a stavala... a stavia doteraz – momentálne metro, najvyššiu vežu sveta, najväčší park na svete a ktovie, čo ešte...

Keď manžel dostal na Vianoce 2010 záväznú ponuku pracovať ako architekt na King Abdullah Financial District v Rijáde, hlavnom meste Saudskej Arábie, bolo nám už jasné, že nájsť prácu inde ako v Saudi bude ťažké. Napriek tomu ma manžel k odchodu nenútil – len povedal, že jemu sa ponuka páči, ale bezo mňa nikam nepôjde. V podstate nechal rozhodnutie na mňa...

Webové stránky britských „expatriatiek“ (ako sa nazývajú v Saudi a aj inde na Blízkom Východe manželky zahraničných expertov), na ktoré som sa inštinktívne vrhla, neboli nijako povzbudzujúce. Väčšina z nich tlmočila svoje negatívne skúsenosti s miestnou náboženskou políciou, tzv. mutawami, nemožnosť šoférovať a tým pádom závislosť od nedochvíľnych a po anglicky zle hovoriacich šoférov a zatváranie obchodov a reštaurácií v čase modlitby – čo som si až do svojho príchodu tam nevedela dosť dobre predstaviť. Niektoré sa vôbec netajili tým, že to tam nedávali a radšej po niekoľkých mesiacoch Saudi opustili. Dali prednosť životu oddelene od manžela, ktorý chodil na predĺžené víkendy zhruba raz za dva mesiace – čo nebolo nič moc. Mnohé z nich na to dokonca doplatili, keďže spanilé filipínske devy, pracujúce v Saudi ako pomocnice v domácnosti – tzv. maid, alebo kozmetičky, či kaderníčky v miestnych „beauty salónoch“ boli vždy pripravené ponúknuť utešujúcu náruč ktorémukoľvek opustenému „geographical single“, a tak mnohé takéto manželstvá skončili rozvodom. Manžel doteraz spomína na to, ako si jeden z jeho kolegov vyrobil poriadny problém, keď zabudol po rozhovore s manželkou cez Skype vypnúť webkameru a táto bola svedkom toho, ako si to užíva s filipínskou „pomocnicou v domácnosti“...

Priznám sa, že mi nebolo všetko jedno, keď som to čítala... Vonkoncom som netúžila skončiť podobne a ani na chvíľu som neuvažovala o tom, že by som nechala ísť manžela samotného – ani do Saudi, ani inde. Na druhej strane všetky dotyčné opisovali, ako sa tam príšerne nudili, ako nemali čo robiť okrem chodenia na „coffee morningy“, čo sú akési kávové dejchánky pre cudzinky, spojené vždy s predajom miestnych alebo dovezených produktov, ktoré sú inak v bežných obchodoch nedostupné. Vedela som, že som od prírody akčná a že nudu by som tam jednoducho neprežila – to, že práve vďaka Saudskej Arábii začnem písať knihy, som vtedy ešte netušila. Učenie angličtiny mi ale napadlo ako prvé – robila som to, koniec koncov v Londýne a aj v Líbyi, a nevidela som dôvod, prečo by som nemohla učiť aj v Saudi...

Ďalšia vec, ktorú spomínané expatriatky riešili, bolo ubytovanie... Väčšina z nich bývala v tzv. compoundoch, čo boli akési uzavreté sídliská s bytovými jednotkami rôznej veľkosti, s bazénom, telocvičňou, obyčajne aj s reštauráciou, obchodom, čistiarňou a niekde aj škôlkou. Až do môjho príchodu do compoundu som si to takisto nevedela predstaviť – aj keď sme mali k dispozícii zopár fotiek, nebolo mi celkom jasné, ako to tam vyzerá. Bohužiaľ, doteraz sa ani jednej z jazykových korektoriek mojich kníh nepodarilo nájsť jednoduchý slovenský ekvivalent pre toto pomenovanie. A tak používam stále compound – aj keď viem, že je to nespisovný, anglický výraz. V každom prípade som z daných informácií pochopila, že bývanie v compoundoch je síce nepomerne drahšie ako v normálnych domoch, ale že má zjavné výhody – ženy tam nemusia nosiť „abáje“, (také tie čierne šaty, ktoré vás zahaľujú od hlavy po päty a o ktorých ešte bude reč), že sa tam môžete kúpať v bazéne v plavkách, dokonca aj v bikinách, že tam nie je problém zohnať alkohol a bez problémov tam môžu komunikovať muži so ženami – čo som takisto celkom dobre nechápala, ale hovorili o tom ako o veľkom plus – tiež som to pochopila až na mieste. A tak nakoniec zvíťazila moja dobrodružná povaha a ja som manželovi povedala „ÁNO“ druhýkrát v živote pod podmienkou, že budeme bývať v compounde a nechá ma učiť angličtinu – v Saudskej Arábii stále manžel musí súhlasiť s tým, aby jeho manželka pracovala. Sľúbila som mu, že ho budem sprevádzať do Saudskej Arábie, kde mal mať kontrakt na dva roky. A tak sa v apríli 2011 začalo mojich sedem šťastných rokov na Blízkom Východe...

Ja a abája...

„A nezabudni si kúpiť abáju, aby si si mala čo obliecť, keď prídeš do Saudi...“ upozorňoval ma manžel v niektorom z našich telefonátov niekedy koncom marca 2011. On už zarezával v Rijáde od 1. februára a napriek tomu, že všade naokolo zúrila Arabská jar, ja som bola stále odhodlaná ho nasledovať. Úspešne som absolvovala vízový pohovor aj zdravotné testy, ktoré boli podmienkou na udelenie tzv. family víz – aj keď je pravda, že som mala čerstvo vydaný nový pas a pečiatky z Izraela boli v starom pase, a tak som prežila pohovor „bez straty desiatky“, čo bola obľúbená fráza z populárnej československej televíznej súťaže Desať stupňov k zlatej. S pečiatkami z Izraela v pase sa totižto do Saudi nesmelo... a nielen do Saudi, ale ani do Kuvajtu a do ostatných krajín Gulfského regiónu (GCC), ako sa hovorilo šiestim ropným veľmociam na pobreží Perzského zálivu. Takisto môj zdravotný stav bol vtedy celkom OK – zákerná choroba svalov myopatia, ktorá dnes už značne ovplyvňuje moju mobilitu, bola vtedy ešte v takom rannom štádiu, že mi nespôsobovala žiadne viditeľné problémy, a tak ma saudskí úradníci v Londýne uznali za spôsobilú vycestovať – koniec koncov, testy sa robili prevažne kvôli žltačke a iným infekčným chorobám a predovšetkým HIV, ktorý bol na Blízkom Východe najväčším strašiakom...

„Abáju? Už v Londýne? A načo?“ oponovala som prekvapene.

„Nuž, lebo všetky ženy sa do nich obliekali už v lietadle...“ poznamenal manžel a upozornil ma, aby som si uvedomila, že od môjho vstupu do tejto krajiny za mňa bude zodpovedný on a akýkoľvek prehrešok proti miestnym dobrým mravom prišijú na vrub jemu.

A tak v snahe byť vzornou manželkou som hodila do Google obchody s abájami v Londýne a počas najbližšieho víkendu sme sa s mojou bývalou žiačkou Jankou vybrali na nákupy. Určite si poviete, že som to mohla urobiť aj online... Nuž určite hej, keby mi matka príroda nebola nadelila úctyhodných 185 cm, čo určite nie je typizovaná veľkosť a na abáje už vonkoncom nie – Arabky vo všeobecnosti nie sú veľmi vysoké a tie v mojom veku sú už poväčšine aj trochu guľaté. My sme s však s Jankou tvorili peknú dvojicu, keďže aj ona je pekne urastená a má len o pár centimetrov menej ako ja... s rovnako tmavými vlasmi vyzerá celkom ako moja dcéra, a tak, keď sme vstúpili do prvého Islamic fashion obchodu, pakistanský predavač z nás bol celkom hotový... My sme boli hotové tiež a nechápali sme, prečo preboha v obchode s dámskymi odevmi – čo jednoznačne abáje sú – pracujú iba muži? Ale ono to tak bolo napríklad aj všade v Saudskej Arábii – dokonca aj veľkosť podprsenky či nohavičiek ste tu museli riešiť s Indom alebo Filipíncom – a až niekedy v roku 2015 sa situácia zmenila (ale o tom vám porozprávam neskôr). Dotyčný predavač bol o chvíľu hotový ešte viac a len bezradne krútil hlavou, keď som po tretíkrát vyliezla z kabínky a znovu ukázala krátke rukávy a abáju tesne pod kolená. Mne osobne to nevadilo, ale on horlivo tvrdil, že podľa moslimských pravidiel musí byť žena zahalená po členky a po zápästia a takto jednoducho do Saudi nesmiem. Medzitým Janka našla na polici naukladané čierne šatky a závoje – hidžáby a nikáby – ktoré používajú saudské ženy na zahalenie hlavy a tváre. Samozrejme, neznalá pomerov, si závoj uviazala presne naopak a predavač sa išiel pretrhnúť v snahe ukázať jej, ako to má byť správne. Bolo treba uznať, že Janka bola v tom čiernom odeve naozaj úchvatná a klipkajúc spoza závoja dlhými mihalnicami by bola zbalila každého – nielen predavača, ktorý po celý zvyšok našej návštevy nerobil nič iné iba od nej drankal telefónne číslo. Mne to ale, bohužiaľ, nepomohlo, keďže do Saudi nešla ona, ale ja, a ja som abáju stále nemala... Naveľa naveľa som ju kúpila na arabskom trhu vo Východnom Londýne len pár dní pred svojím odchodom. Bola iná ako tie bežné – nebola na zapínanie, ale celá v jednom kuse a strihaná ako dámske šaty so záševkami a pristrihnutým pásom a bola tak výnimočne dlhá, že sa plantala po zemi ešte aj mne, čo ma robilo ešte vyššou a ešte štíhlejšou. V každom prípade popierala základný princíp abáje a síce, že to má byť čierne vrece na zakrytie ladných ženských kriviek – tie moje v nej teda boli riadne viditeľné...

Možno aj kvôli tomu ma po prílete na rijádske letisko 21. apríla 2011 nenechali miestni letiskoví zriadenci stáť v dlhočiznej fronte spolu s ostatnými cudzincami, ale jeden z nich na mňa zakýval a nechal ma ísť k okienku GCC – aj keď bolo jasné, že nie som ani z jednej z týchto krajín. Až neskôr som pochopila, že to bola predovšetkým prevencia, aby som svojím zjavom neprovokovala stovky na mňa zízajúcich cudzích robotníkov, ktorí vzorne ako husi stáli v radoch pri ostatných okienkach. Neviem, možno niektorí z nich ešte v živote nevideli bielu Európanku, ale určite nevideli žiadnu tak funny oblečenú – keďže abája bola vlastne ako šaty, nemohla som si svoje obľúbené biele sako s veľkými ružovo-červenými kvetmi, v ktorom som cestovala z Londýna, obliecť pod ňu, ale musela som si ho obliecť na ňu a tak v letiskovej hale, kde sa miešali biele thóby domácich Sauďanov s čiernymi abájami ich manželiek s odevmi z režného plátna ázijských cudzincov, farebná Sonička jednoducho svietila naďaleko...

Napriek tomu, že som bola taká výrazná, v príletovej hale sa manžel na mňa nevrhol a nevítal ma. Bolo to z jednoduchého dôvodu – vôbec tam totižto nebol. Desiatky mužov tam lemovali zábradlie a čakali na svoje rodiny alebo priateľov, ale môj manžel nikde. Verím tomu, že si dotyční určite mysleli, že som vadná, keď som si ich tak podrobne prezerala – absolútne netušiac, že v Saudi je aj očný kontakt medzi nezadaným mužom a ženou zakázaný a môže sa považovať za pohoršujúci. Jednoducho som si v prvom momente nebola istá, či sa môj manžel náhodou za tých pár mesiacov nezmenil tak, že ho neviem rozoznať... Nuž, nebolo mi všetko jedno a odháňajúc dotieravých taxikárov, ktorí sa na mňa okamžite vrhli ako na vhodnú korisť, mi neostávalo nič iné než otestovať, či tu bude môj anglický telefón fungovať. Keď sa manžel ozval, okamžite som naňho spustila, kde je...

„Na Termináli 2,“ odpovedal, „a kde si ty?“

„Netuším,“ odpovedala som popravde, keďže som naozaj netušila, aké veľké letisko je v Rijáde a koľko má príletových terminálov. Našťastie, také veľké naozaj nebolo a manžel bol o pár minút pri mne...

Zvítanie nebolo až také búrlivé, ako by som po skoro troch mesiacoch odlúčenia očakávala... Manžel ma ani len neobjal a už vôbec nepobozkal, iba zobral môj kufor s poznámkou, že dôverné prejavy medzi manželmi sú v Saudi na verejnosti zakázané a že auto čaká vonku. Prešli sme sklenenými dverami a mňa priam ovalil horúci púštny vzduch – áno, v Saudskej Arábii koncom apríla bolo bežne už okolo 30 stupňov. Pred vchodom vládla obrovská haravara... Niekoľko policajtov sa tam snažilo regulovať prichádzajúce a odchádzajúce autá a trúbili sirénami a niečo kričali v arabčine do prenosných ampliónov. Manžel znovu použil telefón a o chvíľu pri nás zastavila strieborná Toyota Corolla za volantom s usmievavým Pakistancom.

„To je Guliam, môj kolega zo stavby,“ predstavil mi manžel šoféra a otvoril mi zadné dvere.

Na môj prekvapený pohľad Guliam pobavene zareagoval: „Vitaj v Saudi, Sonia... tu ženy nesmú sedieť vpredu vedľa muža, ktorý nie je ich manželom, bratom, otcom alebo synom...“ Ticho som preglgla a rozmýšľala, čo všetko ešte v tejto krajine nebudem smieť... a netušila som, že toho bude až tak veľa...

Ja a compoundy

„Kde sme to?“ opýtala som sa trochu prekvapene, keď sme asi po hodinovej jazde krížom cez fascinujúci nočný Rijád zastali a do okna mi strčil hlavu vojak s rukou na samopale – to, že je to kalašnikov, som zistila až na druhý deň.

„Sme pri bráne do Sedar Village compoundu,“ odpovedal manžel, „tu budeme bývať, kým si nenájdeme ubytovanie... U nás,“ – pozrel na Guliama – „nemôžeš bývať, je to len pánska ubytovňa...“ dodal.

Táto informácia ma neprekvapila – bolo to podobné aj v Líbyi, kde manžel a ostatní zahraniční firemní zamestnanci bývali v tzv. Guests house a mne firma radšej preplatila hotel, aby som svojou prítomnosťou náhodou daný príbytok neznesvätila. Dokázala som si predstaviť, že tu je to niečo podobné a takisto som ani netúžila ísť sa tam pozrieť – bolo mi jasné, ako tam fungovali, keďže neskôr pri našom sťahovaní sa manžel doniesol rýchlovarnú kanvicu, dva hrnčeky, škatuľku anglického čaju a dva uteráky ako celú výbavu, ktorú si tu nazhromaždil počas svojho doterajšieho pobytu bezo mňa. Fungoval podobne ako všetci ostatní expatriati (pomenovanie pre zahraničných expertov) – raňajky v práci, obed v práci, večera v indickom alebo pakistanskom takeaway a doma pil tak akurát čaj. Vo štvrtok popoludní (v Saudi bol vtedy víkend štvrtok a piatok, až niekedy počas nášho pobytu ho prakticky zo dňa na deň nebohý kráľ Abdulláh zmenil na piatok a sobotu, urobiac to z čisto pragmatického dôvodu – obchodníci sa totižto sťažovali, že majú v podstate iba tri dni na „robenie biznisu“) zbalil všetko špinavé oblečenie – vrátane slipov a ponožiek – do jednej igelitky a odniesol do miestnej čistiarne-práčovne a v piatok popoludní si to zase vyzdvihol... Ako sa tu zvykne hovoriť – „Mafi mushkila – No problem...“

Priznám sa, že mi dotyčný compound na prvý pohľad pripomínal skôr väzenie – pred bránou viacerí ozbrojení vojaci, vysoké múry s ostatným drôtom na vrchu, mohutná železná posuvná brána, cestné bariéry z ťažkých betónových kvádrov okolo. Po overení si našej identity jeden z ochrankárov zrkadlom na zahnutej dlhej tyči skontroloval podvozok nášho auta. Nechápala som vtedy ešte prečo, až neskôr mi vysvetlili, že pri útoku na jeden z amerických compoundov v roku 2003 bola výbušnina pripevnená práve na spodku auta, a tak sa ju podarilo prepašovať dnu... zahynulo vtedy 39 cudzincov a ďalších 160 bolo zranených. Rozprávali mi o tom očití svedkovia, kanadský manželský pár českého pôvodu, ktorých sme stretli na jednej akcii na českej ambasáde v Rijáde. Neskôr sme dokonca aj videli americký film Operation Kingdom, ktorý bol inšpirovaný práve týmto útokom. Film končil nenávistným výkrikom v zmysle, že aj tak povraždíme všetkých cudzincov – nebolo nič moc pozerať to práve v Saudi...

Keď sa pred nami konečne otvorila brána, hľadela som neveriacky na kľukatú cestu, umelo vytvorenú z betónových kvádrov v snahe zabrániť autám ísť rýchlo... Guliam zúrivo točil volantom a môj žalúdok, značne poznačený vyše šesťhodinovým letom z Londýna bez možnosti dať si frťana (keďže mi letenku kupovala manželova firma, tá, samozrejme, využila domácu, a teda „suchú“ Saudi Airlines) začal mierne protestovať a naozaj som sa tešila, keď táto spanilá jazda skončila a zastali sme pri vnútornej bráne, kde sme vyfasovali mapu compoundu a kľúče...

Vzhľadom na pokročilú nočnú hodinu bol compound mŕtvolne pustý a tak trochu pripomínal scénu z Hitchkockovho Psycha. Jednoduché drevené bungalovy, oddelené vysokými drevenými plotmi, vyzerali ako americké motely, na ktorých by si termity naozaj pochutnali. Jedným okom som zachytila cestičku, vedúcu k osvetlenému bazénu s modravou vodou a tenisovým kurtom. Samotný apartmán nebol takisto nič moc... pozostával z jednej izby s manželskou posteľou, gaučom a televízorom a z priľahlej kuchynky a kúpeľne – presne som si vedela predstaviť, že je to tak akurát pre jedného expatriata, ktorý ráno odíde do práce a večer sa z nej vráti a okrem večere pri telke tu nerieši vôbec nič. Napriek tomu cena za apartmán bola naozaj nekresťanská – aj keď, koniec koncov, boli sme v moslimskej krajine...

Na druhý deň manžel zarezervoval pozretie dvoch ďalších compoundov, aby sme si teda vybrali, kde budeme bývať, keďže si netrúfal (predsa ma len trochu pozná) rozhodnúť bezo mňa. Prvý compound na mňa urobil ešte horší dojem ako Sedar Village. Pravdu povediac, to ešte nebol ani compound, iba akési stavenisko. Spolu s ďalšími piatimi bývania chtivými cudzincami z Južnej Ameriky a Nemecka sme sa brodili stavebným bordelom, obchádzali vedrá s farbou a vrecia s cementom, lavírovali po hrubých fošniach a neveriacky počúvali vysvetľovanie nášho saudského sprievodcu – ktorý si kde-tu ladne zdvihol bielu thóbu, aby si ju neušpinil – o tom, ako krásne to všetko bude o dva týždne vyzerať a že to bude prakticky raj na zemi. Aj keď som vtedy ešte nevedela, ako to tu naozaj chodí, podvedome som tušila, že „Bukra, bukra, Insallah...“, čo v preklade znamená „Zajtra, zajtra, ak Alah dá...“, nemusí byť celkom pravda... A naozaj ani nebola – keď jeden z našich priateľov zháňal ubytovanie v danej lokalite zhruba pol roka po tejto našej návšteve a dali sme mu kontakt na dotyčného Mr. Salema, vypočul si podobnú pesničku... a compound stále nebol obývateľný...

Druhý compound, do ktorého sme v ten deň šli, sa volal Al Wadi a bol naozaj v „údolí“, dokonca skoro priamo v tom najznámejšom v Rijáde – vo Wadi Hanifa. Napriek podobnej vstupnej prehliadke ako v Sedar Village a veľmi podobnému plotu a bráne, doplnenej ešte pred ňou zaparkovaným obrneným transportérom, dojem bol oveľa priaznivejší. Compound bol podstatne menší a úhľadné dvojposchodové vilky s veľkými oknami boli lemované záhonmi kvetov a vysokými palmami. Keď nás compoundový manažér zobral na obhliadku spoločných priestorov, manžel sa potešil saune a mne srdiečko zaplesalo pri pohľade na veľký bazén s priezračnou vodou a umelým trávnikom okolo. Náš potenciálny apartmán bol úplne na konci compoundu s veľkou terasou s prekrásnym výhľadom na palmový háj a spomínané Wadi Hanifa. Bola to láska na prvý pohľad. Apartmán síce nebol veľký – mal iba jednu spálňu, kúpeľňu, šatník a veľkú obývačku s kuchyňou, ale nám dvom to stačilo. Všetko bolo čisté a pekne zariadené, s televízorom a všetkými kuchynskými spotrebičmi vrátane, a tak nebolo čo riešiť. Strávili sme v ňom úžasných šesť rokov a nebyť nepríjemnému incidentu v septembri 2015, možno by sme tam boli až dodnes – ale o tom tiež až neskôr. Cena nebola síce najnižšia, ale prijateľná – platili sme zaň 65 000 saudských rijálov ročne, čo pri vtedajšom kurze približne 5 SAR za jedno euro nebolo až také hrozné a v porovnaní s manželovým platom už vôbec nie...

Ešte kým manžel s manažérom riešil podrobnosti nájomnej zmluvy, ja som stála na schodoch pred vchodom a v duchu plánovala, že si požičiame jeden z plastových stolov a nejaké stoličky od bazénu a budeme večeriavať vonku na terase, na čerstvom vzduchu. Dokonca som zapožičala aj gril a necelý týždeň po našom nasťahovaní som už zorganizovala prvú párty na našej terase... Bolo nás dokopy osem – ja jediná žena a šesť manželových kolegov z Anglicka a Ameriky. S niektorými sme doteraz v kontakte, o iných netuším, kde skončili, jeden z nich už dokonca nie je nažive a manžel dostal správu o jeho smrti pred pár mesiacmi. V tradícii spoločných víkendových stretnutí sme pokračovali prakticky až do nášho odchodu – takmer každý piatok sa našej terase stretávali ľudia z celého sveta a tešili sa z tradičnej slovenskej pohostinnosti. Áno, spoznávanie nových ľudí a rôznych kultúr bolo naozaj jednou z veľkých výhod života v Saudskej Arábii...

A samozrejme, neboli to len naša terasa... aj samotný náš compound – tak ako ostatné compoundy, kde bývali prevažne cudzinci – bol miestom, kde fungovala medzinárodná komunita. V tom našom bývali okrem Európanov a Američanov aj Palestínčania či Sýrčania, mali sme susedov z Južnej Afriky aj Singapuru, Ruska aj Nemecka, z Venezuely aj Ekvádoru, Írska aj Francúzska, Rumunska aj Litvy a čo ja viem, skade ešte... Istú dobu dokonca sme mali za suseda aj Sauďana, čo bolo celkom raritné, keďže do niektorých compoundov – ako napríklad do Sedar Village – mali Sauďania vstup zakázaný. Do toho nášho nie a majiteľ compoundovej reštaurácie zarábal ťažké peniaze na tom, že umožnil vstup do compoundu miestnej mládeži, ktorá sa tak tu mohla stretávať a randiť, čo v iných ne-compoundových reštauráciách nebolo možné. Hlasná arabská hudba a kúdoly dymu z vodnej fajky – shishe, ktoré tieto stretnutia sprevádzali, bývali neskôr častým zdrojom sťažností nás, obyvateľov Al Wadi...

Saudský šejk, ktorý obýval apartmán, oddelený vysokým múrom od toho nášho, patril k dôverným priateľom majiteľa compoundu a občas tam organizoval bujaré večierky s brušnými tanečnicami a množstvom alkoholu... Mohol si to dovoliť – bol totižto vo vysokej štátnej funkcii, prakticky zodpovedný za vykonávanie popráv... Nuž áno, v Saudskej Arábii sa ešte stále popravuje a to tradične mečom – ročne takto príde o hlavu v priemere asi sto odsúdených. Nikdy som to nevidela a ani netúžila vidieť, viem si to celkom živo predstaviť z historických filmov – manželov anglický kolega, ktorý to nechtiac zažil, to celkom dlho nevedel rozchodiť...

Do tohto apartmánu, ktorý mal visačku VIP, som sa dostala až zhruba po troch rokoch nášho pobytu, keď sa dotyčný šejk nejako dostal do nemilosti a musel ho opustiť a vedenie compoundu ho...

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Predná tiráž

„Kamkoľvek na svete – len nie do Saudskej Arábie...“

Ja a abája...

Ja a compoundy