Luděk Kubát

Krvavé peníze

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Luděk Kubát, 2019

Obálka © Ivana Dudková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8941-7 (epub)

ISBN 978-80-243-8942-4 (mobi)

1

Srdce jí bušilo tak silně, jako by tam uvnitř mělo málo místa a chtělo se dostat ven. Na chvíli se zastavila. Ohlédla se za sebe. Vzlykla. V bělostném sněhu se za ní táhl tmavý pruh stop, který její pronásledovatel určitě nepřehlédne. Musí se co nejrychleji dostat k souvislému porostu stromů, který se rýsoval na obzoru. Předklonila se, dlaně si opřela o kolena a pohlédla na promodralé bosé nohy. Tričko bez rukávů, lepící se na zpocené tělo, a slabé šusťákové kalhoty byly jediný oděv, co měla na sobě. Chlad ani bolest necítila. Bolest vypadá úplně jinak. Zvláště ta psychická, kterou muselo její tělo snášet v posledních hodinách, to byla opravdová bolest. Otřásla se, znovu se narovnala a začala se brodit sypkým sněhem. Tmavé kontury stromů byly tak nekonečně vzdáleny.

Pak zaslechla v dáli za sebou zuřivý štěkot psa.

To ne, projelo jí hlavou, když si vzpomněla na tu černou bestii, kterou majitel přivázal v její blízkosti. Vybavila si tu slintající tlamu, která se nacházela jen několik centimetrů od jejího těla.

A její pán se bavil. Druhá postava v masce jen stála a tiše přihlížela.

Zrychlila.

Zbývá pár desítek metrů a snad najde nějaký strom, na který bude moci vyšplhat, aby na ni ta bestie nemohla. A jestli přijde i její pán, bude muset vylézt za ní a ze stromu ji sundat.

Metr po metru se blížila k lesu, ale čerstvě napadaný sníh ji zpomaloval.

Štěkot byl stále silnější a silnější.

Ohlédla se a ve svitu měsíce ho spatřila. Vysoká vrstva sněhu mu nedělala žádné problémy.

Vzdálenost mezi nimi se rychle zkracovala. A stromy byly najednou strašně daleko. To nemůže stihnout.

Otočila se a rukama šátrala ve sněhu, jestli nenajde něco, čím by se mohla bránit, i když věděla, že sílu na to mít nebude.

Pak pomalu klesla na kolena a odevzdaně zavřela oči. Mami, tati, pomozte mi.

Vtom jako by se nad ní otevřelo nebe. Silně zahřmělo a i přes sevřená víčka zaregistrovala oslnivý záblesk.

2

Nevzhlednou pecku tmavého kamene, na jehož povrchu byly patrné narudlé pruhy, jsem upnul do speciálního svěráku. Minerál jsem spustil do plechové nádržky s naftou, aby byl alespoň jednou třetinou ponořený v kapalině, a zapnul pilu s diamantovým kotoučkem. Ten pomalu sjížděl, až se dotkl kamene. Pak se jím milimetr po milimetru začal prokousávat. Seděl jsem na židli, na očích velké brýle a na sobě gumovou zástěru, kterou mi ihned začaly pokrývat kapičky nafty. Zápach byl dnes nějaký silnější, tak jsem radši otevřel okno. Skoro jsem propásl, když kotouč dorazil k cíli. Tu chvíli jsem měl vždycky nejraději. Scházelo pár milimetrů. Uchopil jsem rukou kluzký nerost, a když ho kotouč přeřízl, pilu jsem vypnul.

Vnitřek nerostu se mi zjevil v plné kráse.

Můj přítel Jiří, bydlící v malebné podkrušnohorské vesničce Horní Halže, kousek nad Kláštercem, mi někdy v listopadu přinesl několik kamenů, které se objevily v potoce protékajícím jeho zahradou. Nahoře na horách na podzim dost pršelo a silný proud vody podemlel břehy jinak klidného potůčku a na svět se dostala ukrytá krása. Ale ta nádhera se ukázala až potom, co jsem jí pomohl na světlo.

Acháty z Halže. Zvláště ty bleskové, jak se odborně nazývají. Ta škála oslnivých barev, které vytvořil ohromný tlak a teplota v hlubinách země. Spousta odstínů červené, hnědé a po obvodu bleděmodrý pás drobných křemenných krystalků.

Držel jsem téměř nábožně dvě půlky achátové pecky a těšil se, až je začnu brousit. A nejvíce na závěrečné leštění plstěným kotoučem napuštěným jemnou brusnou pastou.

A pak, stejně jako když přichází na svět malé dítě, se objeví po umytí tekoucí vodou poklad.

3

Celý nedočkavý jsem opět usedl na židli, na kotouč nanesl brusnou pastu, zapnul motůrek a obě poloviny přiložil na rychle se otáčející kotouč.

I přes hluk motoru jsem zaslechl domovní zvonek. Nečekal jsem žádnou návštěvu, tak jsem zvuk ignoroval. Návštěvník ale zvonit nepřestával. Kdo se mi to sem dobývá. Že by si Dita zapomněla klíče? Ač nerad, brusku jsem vypnul a spěchal dolů ke dveřím, ať mám návštěvu za sebou. Ani jsem nesundal zástěru a brýle jsem si nechal také. Třeba se dotyčný lekne a prchne.

„Už jdu,“ hudral jsem cestou po schodech.

Otevřel jsem asi příliš rychle, protože osoba za dveřmi, která se o ně opírala, mi padla do náruče.

Objímal jsem asi čtyřicetiletou ženu. Byla krásná, ale tak smutné oči, jaké na mě upřela, jsem ještě neviděl.

Na její bílé halence se objevil brusný prášek z mé gumové zástěry.

Odtáhla se ode mě a já se jí omluvil. Neřekla ani slovo a upřeně na mě hleděla.

„Přejete si, madam?“ zeptal jsem se jí.

Rychle se vzpamatovala. „Pan Hrabě? Richard Hrabě?“ zeptala se žena.

Přisvědčil jsem a tázavě na ni hleděl.

„Posílá mě za vámi Hans.“

„Hans?“ zavrtěl jsem hlavou. „Neznám žádného Hanse,“ odvětil jsem jí a sundal si konečně brýle.

Žena sáhla do kabelky a z ní vyndala malý plátěný pytlík. Rozvázala šňůrku a obsah sáčku vysypala do dlaně. Pak dlaň rozevřela a já spatřil malý žlutý diamant. Zatajil se mi dech.

Sierra Leone.

„Hans i já vás potřebujeme,“ vzlykla a pak se rozplakala.

4

Seděla proti mně a šálek s kávou svírala oběma rukama s takovou silou, že jsem jí ho musel odebrat, než ho rozmačká. Položil jsem šálek na stůl a odešel do vedlejšího pokoje. Na číselníku malého trezoru, zabudovaného ve zdi, jsem vyťukal čtyřmístné číslo, otevřel ocelová dvířka a z jeho útrob vytáhl malý sametový sáček. Vrátil jsem se k ní a k žlutému diamantu, který ležel na stole před ženou, jsem položil stejný, který jsem ze sáčku vysypal.

Díval jsem se na ženu a čekal.

„Pojedete, prosím, se mnou?“ zeptala se zoufale.

„Proč a kam? A vlastně ani nevím, kdo jste,“ nechápal jsem.

Tvář jí zčervenala.

„Promiňte, jsem úplně mimo. Jmenuji se Jitka Gruberová. Hans je můj manžel.“ Podala mi ruku.

„Proč mě Hans potřebuje?“ zeptal jsem se jí znova.

„On vám to, pane Hrabě, řekne sám.“

V jejích očích jsem stále mohl vidět smutek a bolest. Vstal jsem a opřel se rukama o stůl.

„Bydlíte daleko?“ zeptal jsem se.

Pohlédla na mě a rychle, abych si to nerozmyslel, řekla: „Asi dvacet kilometrů za hranicemi.“

Vytřeštil jsem oči: „Vy bydlíte takový kousek odtud? Proč se Hans nikdy neukázal?“

Oči se jí znovu zalily slzami, tak jsem se už raději na nic neptal.

Žlutý diamant jsem uložil zpět do trezoru a šel se obléci.

Když jsem se vrátil, stála už u dveří a netrpělivě na mě čekala.

„Pojedete se mnou v autě a já vás potom odvezu nazpět,“ navrhla mi.

„Pojedu raději za vámi svým, budete mě navigovat,“ zavrtěl jsem hlavou.

Před domem nasedla do žlutého mercedesu, já do otřískané škodovky a vyrazili jsme. Sledoval jsem před sebou ujíždějící auto a cestou za znovu nalezeným přítelem Hansem jsem se v myšlenkách vrátil na úplný začátek.

5

Někdy na počátku roku 1983 se v naší třídě objevila dvojice mužů v uniformě. Zřejmě už byli informováni, takže mě a dva mé spolužáky odvedli do sborovny a začali nás lákat na vojenskou školu. Do Opavy. Ti dva spolužáci zájem neměli, ale mně se to vyprávění celkem líbilo. Podal jsem sice už přihlášku na stavební průmyslovku, ale armáda, jak jsem se od nich dozvěděl, má přednost. Dostal jsem nějaké papíry, a když jsem je předložil doma, otec kupodivu nic nenamítal. Armáda má budoucnost, říkal. Sice je to pěkná buzerace, ale pokud je člověk přizpůsobivý, má vystaráno. A do penze se chodí dřív. Teda mých patnáct let a vidina brzké penze, to byla bomba. Maminka ovšem byla celá vyděšená. Jediný synek a stovky kilometrů daleko. Dost ji to vzalo a trvalo dlouho, než se z toho vzpamatovala. Nakonec přihlášku podepsala také.

6

V září jsem vystoupil celý vyjukaný na opavském nádraží. A vyjukaný jsem na peróně nebyl jediný. Trvalo nějakou chvíli, než jsem si na změnu zvykl. A potají, aby mě nikdo neviděl, jsem si i trochu pobrečel. Pak se to nějak zlomilo a začalo se mi tam líbit. Měsíce a roky plynuly, skončil jsem střední a začal vysokou ve Vyškově. Po nějakém čase si mě major, kterému jsem padl do oka, povolal do kanceláře. Ptal se, jak si představuji svůj další život v armádě. Potom přede mě položil nějaké lejstro, a že mě to stejně nemine, tak ať to podepíšu. A to co nejdřív. Vtom mu zazvonil telefon a při hovoru začal měnit barvy. Bílá vystřídala červenou a pak zase naopak. Praštil s telefonem a zařval, ať vypadnu.

Zasalutoval jsem a ještě za sebou zaslechl jeho slova:

„Studenti jedni zasraní, střílet by se mělo.“

Když jsem zavíral dveře, podíval jsem se na trhací kalendář.

Sedmnáctý listopad 1989.

7

Pak nastal chaos, který v kasárnách trval dost dlouho. Někteří velitelé byli nuceni z armády odejít, větší část však zůstala na svých postech. Přihlášku do strany už mi ovšem nikdo nenabízel. S úspěchem jsem ukončil vysokou školu a začal kariéru v Prostějově. Prodělal jsem dost drsný výcvik u zvláštního oddílu a v roce 1993 jsem se dobrovolně přihlásil na misi do afrického státu Sierra Leone, kde rok předtím došlo k puči. Situaci měla nynější vláda, dalo by se říci, pod kontrolou, ale pouze v hlavním městě. Na venkově stále docházelo k bojům mezi vládními jednotkami a pučisty. V naší skupině, která přiletěla do hlavního města, byli vojáci z mnoha evropských států. Dostali jsme za úkol spolupracovat s mírovými příslušníky OSN a pomoci jim při vyšetřování masakrů, kterých se zúčastnili jak pučisté, tak vládní jednotky.

Takovou hrůzu, která na nás čekala, jsme ještě neviděli. Byli jsme šokováni, co může dokázat zfanatizovaný dav. Hromadné hroby plné umučených, znetvořených těl. Muži, ženy, děti. Ti, kteří přežili, živořili v otřesných podmínkách a my jim nemohli pomoci. Potraviny, které jsme jim rozdělovali, pouze oddálily jejich agonii.

V armádě jsem absolvoval i základní zdravotnický kurs, tak jsem se snažil pomáhat v polní nemocnici, která byla na severu země několik kilometrů od hranice s Guineou. Do malé improvizované nemocnice denně přiváželi spousty raněných.

Tam jsem se seznámil s Hansem Gruberem.

Hans byl žoldák a byl na své zaměstnání, jak říkal, hrdý. Léta bojoval za peníze a většinou tady na africkém kontinentě. V Sieře Leone pomáhal vládním jednotkám a byl poprvé za dobu, co byl nucen zabíjet, postřelen. Nebylo to vážné zranění, kulka prošla ramenem, asi proto mu nevěnoval pozornost. Jako na potvoru se rána zanítila a on o ruku málem přišel. Jen díky naší pomoci zůstala na místě a začala se uzdravovat a Hans se pomalu chystal, že se vrátí zpátky zase ke své jednotce.

Večer před jeho odjezdem jsem dostal zprávu od matky, že otec náhle zemřel. Velitel našeho oddílu souhlasil, že odletím do vlasti, abych se mohl s otcem rozloučit. Až vyřídím veškeré formality, vrátím se zpět. Ráno jsem nasedl do džípu a s Hansem a dvěma domorodými vojáky jsme vyrazili do hlavního města Freetownu, odkud jsem měl odletět domů.

8

Neujeli jsme ani deset kilometrů, když okolo nás začaly hvízdat kulky. Řidič dostal přímý zásah do hlavy, džíp najel do hluboké díry a převrátil se na bok. Nám třem se kupodivu až na pár oděrek nic nestalo. Zalehli jsme za havarované auto a palbu opětovali. Naštěstí útočníci obsadili jen protilehlou stranu, takže nás auto chránilo. Podle počtu míst, odkud se výstřely ozývaly, Hans usoudil, že povstalců nebude víc než pět. Odjistil granát a hodil ho do hustého křoví na druhé straně prašné cesty. Ozval se výbuch a nadávky. Granát pravděpodobně zneškodnil tři muže, neboť střelba se nyní ozývala jen ze dvou stanovišť. Druhý náš domorodý průvodce vystrčil hlavu, a než ho mohl Hans strhnout k zemi, dostal zásah přímo doprostřed čela.

„Tady nemůžeme zůstat,“ prohlásil Hans. „Mohou dostat posily a my nemáme dost střeliva.“

Vypálili jsme každý ještě dávku a pozpátku jsme se odplížili do vysoké trávy, která po několika metrech přecházela v džungli. I přes vzdálenost, kterou jsme ujeli, jsme najednou zaslechli z míst, kde stála polní nemocnice, střelbu ze samopalů a posléze i minometnou palbu. Povstalci na ni zaútočili, i když jsme nikdy nehleděli, jestli ošetřujeme vládní vojáky nebo pučisty.

„Tam teď nemůžeme,“ nadával Hans, „doufejme, že si s těma hajzlama vojáci poradí.“

Podle jeho tváře jsem ovšem tušil, že tomu moc nevěří.

Po půl hodině vzdálená střelba utichla. Pomalu jsme se připlížili zpět k cestě a mohli zahlédnout dvojici černých mužů v maskovacích uniformách, jak se snaží dostat převrácený džíp zpátky na kola. Po velkém úsilí se jim to podařilo, a když se celí zpocení narovnali, Hans se vztyčil a dvěma výstřely je zlikvidoval.

„Zasloužili si to, kriplové,“ pokrčil rameny, když viděl výraz v mé tváři.

Nemohl jsem mu to však vyčítat.

„Díky za auto,“ řekl Hans vesele, vlezl za volant a zkusil nastartovat. Zaplať pánbůh, motor nebyl poškozený. Nasedl jsem, Hans auto otočil a pomalu jsme se vydali zpátky. Asi kilometr od naší nemocnice zajel mezi stromy.

„Dál půjdeme pěšky, Richarde, a opatrně,“ zavelel a já ho následoval.

Džungle sahala skoro až k našim stanům, takže jsme se k nim dostali nepozorovaně. Ticho přehlušovalo jen vřeštění ptáků. Vykoukli jsme zpoza stromů. Stany byly stržené. Na několika místech hořelo a černý dým se vinul k nebi. Nikde žádný pohyb.

„Počkej tady,“ přikázal mi Hans a začal se plížit do tábora.

Po několika minutách jsem ho spatřil, jak stojí uprostřed tábora a rozhlíží se. Vstal jsem a vydal se k němu.

„Kamaráde, radši sem ani nechoď,“ zavolal, když jsem se k němu blížil.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1

2

3

4

5

6

7

8