Jo Spain

Přiznání

Originální název: The Confession

Vydáno u Quercus Editions Ltd, an Hachette UK company, London, UK 2018

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2018 Jo Spain

Translation © Blanka Šustrová, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8939-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8940-0 (mobi)

Pro přítele z Derry, který neměl možnost napsat svou vlastní knihu.

Odpočívej v pokoji, mo chara.

Prolog

Současnost, 2012

V následujících týdnech mě bude pronásledovat první výtrysk manželovy krve dopadající na obrazovku televize – dokonale diagonální cákanec, každá kapička stéká dolů jako jasně rudá slza.

To a také zvuk jeho tříštící se lebky, na kterou dopadá nespočet ran golfovou holí.

Na tom zvuku je cosi naprosto šokujícího. Nikdy předtím jsem jej neslyšela, a přesto jsem v momentu, kdy k tomu došlo, instinktivně věděla, co se děje. Praskání rozbíjené lebky je podivně a hrozivě nezaměnitelný zvuk.

Před pár minutami jsme se spolu na té televizi, nyní překřížené krvavými cákanci, dívali na krimi thriller. Seděli jsme každý ve svém křesle – v drahých polohovatelných křeslech z černé kůže. Na širokoúhlé LCD obrazovce se právě odehrávala zvláště děsivá scéna. Vrah v seriálu šel už po své třetí oběti, a když ji pronásledoval pustými, strašidelnými lesy, zakryla jsem si rukama oči, protože jsem nebyla schopna sledovat nevyhnutelné. Harry se mi smál, že jsem jako malá holka.

V té chvíli ten cizí člověk nakráčel doprostřed našeho obýváku.

Ani jsme ho neslyšeli vstoupit do domu.

V pravé ruce mu volně visela golfová hůl, ale pokud opominete nečekanost té situace, nezdál se být nebezpečný. Džíny, tričko. Jako by jen tak přišel z golfového hřiště sousedícího se vzdálenějším koncem našeho pozemku.

Harry se na mě otočil, celý paf. Pak vstal, tělo rychlejší než mozek, savec reagující na podivnou invazi na naše území. Ústa už se mu otevírala, aby zformovala první rozhořčenou otázku, a v tom se po něm muž ohnal golfovou holí.

Harry se ohnul v pase, chvilku nemohl popadnout dech. Byl omráčený, ale naše pohledy se setkaly a já uviděla, že mu to během okamžiku došlo. Můj manžel byl vždycky úžasný. Hoďte ho do jakkoliv nepříjemné situace a on z ní do pár minut vybruslí. Uměl mazat med kolem pusy, jak říká moje matka. Jenže tentokrát to vypadalo, že slova nepomůžou.

Harry je silný muž s atletickou postavou. Posiluje několikrát týdně, z toho jednou s trenérem boxu. Posledních pár let byl hodně ve stresu a k vypuštění páry není nic lepšího než se pustit do boxovacího pytle.

Takže když se otočil, aby cizinci tak nonšalantně stojícímu před námi uštědřil pravý hák, pomyslela jsem si Tak a je to.

Jenže nebylo.

Ten muž Harryho praštil znova, zatímco jeho pěst letěla vzduchem.

A znova a znova, nepřestával do něj tlouct. Harry neměl šanci.

Můj manžel teď leží na podlaze, útočník se viditelně potí a heká námahou, zatímco opakovaně švihá holí. Klouby sevřené kolem železa mu zbělaly, svaly na pažích má napjaté.

S každým úderem se ozve bouchnutí, ze kterého se zvedá žaludek, a každý další úder následuje čerstvá krev, chrupavky, sliny, zuby. Z Harryho úst se řinou zvratky a po nohavici jeho béžových kalhot se rozlila tmavá skvrna.

Pořád sedím v křesle a celé to sleduji. Nepromluvím.

Neuteču k telefonu. Nevrhnu se na cizince.

Nejradši bych si před tím vším tady zakryla oči. Chci si před tou hrůzou zakrýt oči stejně, jako jsem to udělala u thrilleru v televizi.

Nakonec bušení přestane. Muž povolí stisk na golfové holi a prohlédne si škody.

Harry je k nepoznání. Všude je krev. Tohle tím lidé myslí, když použijí výraz „rozmlácený na kaši“. Tohle… svinstvo. Stěží člověk. Leží tu muž, kterého znám skoro celý svůj dospělý život. Muž, který mě držel za ruku, líbal mě na rty, ležel vedle mě, byl ve mně – znám každý centimetr jeho těla a teď nepoznávám ani kousek.

Pak se vetřelec skloní k Harryho uchu a něco mu pošeptá, tiše, jemně, jako milencova sladká slůvka.

Cože? Co mu to řekl?

Muž se narovná a pozoruje mě. Má tmavé oči – vlastně černé. Také černé vlasy. Ne tmavě hnědé, ale černé jako uhlí. Tlusté obočí. Plné rudé rty. Je mladší než já, ale zase ne o tolik, asi tak o deset let. Je pohledný. Přestože je celý od krve mého manžela.

Vím, co je zač. Zúčtování.

Já a Harry nejsme perfektní. Všichni máme svá tajemství, ne? Malé, malicherné lži. Ty větší hříchy.

Ale co Harry udělal, že vyprovokoval tohle?

Oči mi to táhne zpět k jeho tělu a vzlyknu. Častokrát jsem si Harryho představovala mrtvého, ale ne takhle… nikdy jsem si nemyslela, že to bude vypadat takhle.

Pak se muž otočí na patě a vyjde ze dveří obýváku.

Jednoduše odejde.

Mlhavě zaregistruji, že se vchodové dveře otevřely a s prásknutím zavřely.

Jsem sama až na zakrvácenou a umlácenou postavu na podlaze pár centimetrů od mých nohou.

Až v tu chvíli něco konečně udělám, moje tělo se odhodlá k činu.

Pomočím se.

ČÁST PRVNÍ

Julie

Když jsem Harryho poprvé potkala, řekl mi, že pracuje ve finančnictví.

Co to vůbec znamená? Zeptala jsem se. Pro mě bylo finančnictví termín, který elegantně oblečení muži používali pro nejednoznačná zaměstnání v nově postavených kancelářských budovách v hlavním městě. Nebyla to opravdová zaměstnání. Já vyrostla v malé vesničce na irském venkově. Byla jsem zvyklá na chlapy v montérkách, s rukama plnýma mozolů a ohnutými zády, s tvářemi ošlehanými větrem a celkově menším pocitem toho, že mají na všechno nárok.

Na začátku devadesátých let se v Irsku „finančnictví“ rozjelo opravdu ve velkém. Osmdesátá léta byla pro naši zemičku bezútěšná: masová emigrace a nezaměstnanost, vysoké daně, politici až po krk v úplatcích a ošemetných obchodech. Ale v devadesátých letech došlo k posunu. Nikdo z nás nevěděl, že se stát chystá vykročit na cestu keltského tygra. Do Irska proudilo bohatství a panečku, nikdy jste nepoznali národ, který by se s penězi tak rychle sblížil. Přísahali byste, že jsme nikdy nestrádali.

Moje rodinné zázemí mě nepřipravilo na to, co mělo přijít. Táta hospodařil na malé farmě dlouho předtím, než z toho Evropská unie udělala výhodný byznys, a máma zůstala doma a vychovávala jedno dítě za druhým. V sedmdesátých letech se k ní nedostalo, že je všem úplně fuk, co si papež myslí o kondomech i o tom, co se děje v manželské posteli. Naštěstí pro mě. Z naší rodiny jsem byla nejmladší. Zbožňovali mě a rozmazlovali tak, jak to jen šlo s tím málem, co jsme měli.

Jenže já nikdy nebyla spokojená. Leitrim mi neměl co nabídnout. Protože jsem díky bohu byla poslední z vrhu, nikdo neočekával, že se budu potloukat po farmě nebo bydlet blízko. Všechny tyto povinnosti převzali moji starší sourozenci. Mně bylo dovoleno dokončit školu a taky jsem tvrdě dřela – dost na to, abych získala tu největší odměnu: místo na Trinity College v Dublinu, v programu humanitních věd. Chtěla jsem se stát učitelkou. Četla jsem Šanci pro lásku od Maeve Binchyové. Noví kamarádi, hlavní město, každé léto tři měsíce prázdnin a skvělý důchod? Ano, prosím.

To, že jsem opustila kraj, bylo první známkou toho, že už jsem jiná generace. Chudák moje babička málem dostala infarkt, když slyšela, kam se chystám. Dobře, bylo to v devadesátých letech, ale už měla svoje roky – přesněji osmdesát pět – a za ta desetiletí do ní vtloukli celou řadu zásad. Za prvé, svobodná děvčata se sama nestěhují z Leitrimu do Dublinu, až na případy, kdy se musí vypořádat s nepříjemným a nechtěným překvapením v břiše. Za druhé, nechodí na vysokou školu, leda proto, aby se vzdělávaly jako kadeřnice nebo sekretářky. A za třetí, pokud už se chystají vyhodit oknem všechny venkovské tradice, určitě nepůjdou na Trinity College, která praská ve švech záludnými a povýšeneckými protestanty. Myslela si, že katolíci tam mají pořád vstup zakázán.

Ukázalo se, že měla pravdu. Trinity se pro mě ukázala velice nebezpečnou. Ani ne to místo, jako spíše lidi, které jsem tam potkala.

Harryho McNamaru jsem poprvé uviděla na fakultním plese ve třetím ročníku, v roce 1994.

Můj doprovod se, jak my venkované říkáme, „zhulákal“, a to ještě nebyla ani půlnoc. Moje kamarádka Grace mě taky opustila, aby se mohla přisát na obličej doktorandovi biologie. Nechána na pospas sama sobě, toulala jsem se po různých starých kamenných nádvořích a má tvář měnila barvu pokaždé, když jsem prošla kolem jednoho z různobarevných reflektorů strategicky umístěných tak, aby ozařovaly viktoriánské zdi Trinity College. Doufala jsem, že narazím na některého z přátel a ukončím večer ve společnosti někoho dalšího. Nikdy jsem se totiž necítila dobře sama.

Uslyšela jsem hlubší zapískání, po kterém následovalo:

„No jestli tohle není Jessica Rabbit.“

Harry na mě zavolal z kroužku lidí, kteří kolem něj byli shromáždění jako kolem středu vesmíru.

Ležérně se opíral o zeď rektorovy zahrady a byl středem pozornosti. Kolem krku mu visel rozvázaný motýlek a z koutku úst mu trčel doutník. Byl bez výjimky tím nejkrásnějším mužem, kterého jsem kdy spatřila. Vypadal tak ne-irsky. Husté, vlnité hnědé vlasy rámovaly jeho opálenou, ostře řezanou tvář a na sobě měl drahý smoking – ušitý perfektně na míru, tak, jak by měl muž nosit oblek. A dost přiléhavý na to, abych viděla, že má pevné a svalnaté tělo sportovce.

Ale jeho úsměv… ach, jeho úsměv o všem rozhodl. Když ke mně přicházel, skupinka se rozestoupila jako Rudé moře před Mojžíšem, všichni záviděli nově příchozí, která si tak snadno a bezděčně získala jeho pozornost.

„To mluvíte na mě?“ zeptala jsem se se zdvihnutým obočím, rozhlížela se kolem a předstírala, že kontroluji, jestli ten komentář nepatřil někomu jinému. „Tohle vás baví? Hulákat sexistické poznámky na cizí ženy?“

Líbila jsem se mu a byla jsem zvyklá na pozornost opačného pohlaví.

Narodila jsem se s plavě kudrnatými vlasy, nebesky modrýma očima a plnými rudými rty, což je podle mě pro většinu mužů atraktivní. Nicméně mou největší zbraní byly moje křivky, jak už si Harry evidentně stačil všimnout. Vždycky jsem byla drobounká (sestry mě kdysi láskyplně přejmenovaly na kapesní panenku Polly Pocket). Ale s pubertou jsem se opravdu hodně vyvinula. Všechny Fergusonovy holky si byly podobné, blonďaté kudrny a krásné tvářičky. Ale žádná z nich neměla můj hrudník. Moje sestry byly znechucené.

Tu noc, co jsem upoutala Harryho pozornost, jsem věděla, že vypadám sexy. Měla jsem na sobě dlouhé, přiléhavé smaragdové večerní šaty. Začaly jako levný kousek z Primarku, ale jen co na ně sáhla Graceina maminka a zkrášlila je na šicím stroji, změnily se v úplnou nádheru.

„Ježíši,“ vyhrkla Grace zelená závistí. „Mami, ty bys mě v takovým oblečku nenechala přejít přes práh, ale Julie do toho skoro zašiješ?“

„Víš, že tě miluju, růžičko, ale s Juliinou postavou se dá pracovat,“ odpověděla paní Delaneyová, a přelétla pohledem Graceiny lentilky pod kobercem.

„Všechno, co nemám, jsem zdědila po tobě, ty hrozná stará ženská,“ zabrblala Grace.

Ty šaty by mnohem líp posloužily mé do sexu zblázněné kamarádce. Na rozdíl od spousty svých vysokoškolských spolužaček jsem tu nebyla proto, abych si našla chlapa. Zbožňovala jsem, že naše máma byla vždycky doma, ale myšlenka na to, že budu mladá usazená domácí puťka, ve mně vyvolávala paniku. A rozhodně jsem nechtěla skončit zbouchnutá ještě předtím, než budu mít na ruce prsten.

Nalhávala jsem si, že jsem slečna Nezávislá. Nic jsem o sobě nevěděla.

Když jsem Harrymu odsekla, zasmál se a z pusy mu vylétlo „ts ts“.

„Je snad sexistické upozornit na to, že jste ta nejkrásnější žena kolem? Upřímně, nevím, s kým jste dnes večer přišla, ale ten muž musí být hlupák, že vás nechal o samotě. Ledaže už jste na to přišla a nechala ho?“

Chtě nechtě jsem se usmála.

„Je… někde.“

„Aha. Takže zatímco je někde, využiju té příležitosti, abych se vám dvořil, a začnu tak, že nám seženu šampaňské. Nehodí se přece, abyste se tu procházela jako bohyně bez drinku v ruce. A musí to být ten nejlepší.“

„Na šampaňském jsem opravdu nevyrostla,“ odfrkla jsem si. „A řekl jste zrovna, dvořit se‘?“

Začervenal se.

„To jsem řekl, že? To ty vaše šaty. Vypadají, jako by byly vyrobeny na míru přímo vám a vašim… no, přednostem. Nepamatuji si ani, jak se jmenuji, natož pak v jakém století zrovna jsme.“

„Páni. Povězte mi, to jste cvičil před zrcadlem, než jste šel dnes večer ven, nebo takový opravdu jste?“

„Teď vážně – předstírala byste takovou ubohost?“ Sklonil hlavu a usmál se na mě zpod ofiny, jako roztomilé hnědooké štěně. „Prosím, už mě nemučte. Ta banda za mnou sleduje, jestli to zvládnu, a pokud mi dáte košem, moje pověst bude úplně v troskách. Můžete alespoň předstírat, že si nemyslíte, že jsem úplný kretén?“

„Zželelo by se mi vás, ale slíbil jste mi drahé šampaňské a nikdo mi ho nenalévá.“

„No tak to vidím světlo na konci tunelu, kterým mě nutíte se plazit. Šampaňské je, akorát jste nebyla v tom správném baru.“

„Jo, jo. Abyste věděl, mě si koupit nemůžete. Bublinky nebo nic.“

„Říkáte, že jste k nezaplacení?“

„Bingo hned na poprvé.“

Nejsem klišé. Nezamilovala jsem se do Harryho McNamary jen proto, že uměl mazat med kolem pusy a náhodou měl za barem rezervovanou krabici bublinek pro absolventy. A i když byl okouzlující a já přiopilá, ani náhodou bych s ním do postele nevlezla. Pořád jsem byla holka z malé vesnice – zdaleka ne tak světaznalá, abych šla do rychlovek na jednu noc.

Bavili jsme se a já zjistila, že už je bývalý student, což vysvětlovalo jeho přístup do absolventského baru.

„Proboha, kolik vám je?“ zeptala jsem se. „Vědí na fakultě, že jste tady a pasete se na mladých, zranitelných ženách? A co tedy opravdu děláte – v tom finančnictví?“

To ho pobavilo.

„Je mi dvacet sedm,“ odpověděl. „Doufám, že vám nepřipadám starý. Vám je kolik – lehce přes dvacet? Ale no tak. Já jsem sotva predátor. A zaměstnání? Jsem bankéř. Svým způsobem.“

„Aha! No proč jste to prostě neřekl? Pracujete v bance. Proč dneska všichni používají takové nóbl termíny jako, finančnictví‘ a, poradenství‘? Ze mě bude učitelka. Ne, poskytovatelka vědomostí‘. Co? Čemu se smějete?“

„Vám,“ řekl a naklonil se ke mně, až se jeho kaštanové oči s dlouhými řasami zastavily jen pár centimetrů od těch mých a já na rtech ucítila jeho horký dech vonící po mátě a alkoholu. „Váš přízvuk bych mohl poslouchat celou noc. Je melodický. To jste vždycky tak upřímná?“

„Ach a já jsem si myslela, že se mi smějete, protože chci být jen učitelka.“

Přiblížil se mi k uchu a zašeptal: „Ale no tak. Ty bys nemohla být jen tak něco.“

Stáhla jsem se, celá červená a vyděšená z toho, jak moc mé tělo reagovalo. Pořád jsem byla panna, ale v hlavě se mi honilo jen Chci, aby mě šukal do bezvědomí. Ukázalo se, že jsem latentní děvka.

„Chceš odsud vypadnout a dát si drink někde mezi čtyřma očima?“ zeptal se.

„Ne. Mám tu kamarádky. Musím je najít. Máme pravidlo – domů se vracíme všechny společně.“

„Ale no tak. Vykašli se na ně. Noc je mladá. Je jenom… sakra, vždyť zatím ani nesvítá. Ještě to s tebou nevzdám.“

„Ani já se snadno nevzdávám,“ řekla jsem. „A támhle vidím svoji kamarádku Grace. Vypadá to, že vyšla ven na vzduch. Musím jít.“

Všechno na Harrym působilo jako afrodiziakum. Nejen jeho vzhled – bylo to jeho sebevědomí, síla, kterou vyzařoval, ta sebejistota. Byl trochu starší a sváděl mě, ale nebyl slizký.

Něco na něm bylo. Něco… nebezpečného. Jako by nehrál podle pravidel.

Vždycky jsem byla hodná holka. Hodné holky mají chodit s hodnými kluky. Ale být středem Harryho pozornosti bylo omamné.

Nakonec mě to k němu táhlo víc, než jsem tušila. Byla jsem ambiciózní mladá žena, ale byla jsem zvyklá na to, že mě někdo miloval. Mohla za to moje velká rodina, která vždycky držela pevně při sobě. Možná jsem si chtěla vyšlapat do světa vlastní cestičku, ale nechtěla jsem na to být sama.

A myslím, že jsem něco podobného vycítila i v Harrym. Postupem času jsem zjistila, že nebyl tak sebevědomý, jak navenek vypadal. Rád měl kolem sebe lidi, poskoky a patolízaly. Ale nikdy neměl nikoho, na kom by mu záleželo. Žádnou rodinu, jak jsem se později dozvěděla, a žádné opravdové přátele. Pustil si k tělu jen pár lidí.

Tu noc na plese jsem mu dala svoje číslo.

Tehdy jsem ale nevěděla, že Harry přišel na ples s doprovodem. Ve chvíli, kdy mě uviděl, s ním nebyla – možná šla na záchod, přepudrovat se nebo tak něco. Než se vrátila, Harry už byl pryč.

Mohli byste říct, že to byla láska na první pohled a že ona byla v příběhu jen vedlejší postavou.

To by byla romantická interpretace.

Záleželo by snad na tom, kdybych věděla, jak jednoduše dokáže ženy sbalit a odkopnout? Harry by to nejspíš překroutil a já bych mu to pravděpodobně uvěřila. V tom jsme dobří oba, ale hlavně on.

Jako když mi tu noc řekl, že je bankéř – co ale nezmínil, nebo mě neopravil, bylo to, že on v bance jen nepracoval.

On ji vlastnil.

Krátce po dvacítce Harry založil vlastní banku; zabývala se především financováním začínajících developerských firem vedených začínajícími finančníky. Byl to muž zvyklý na to, že dostane, co chce.

Odolávala jsem mu měsíce, díky čemuž bylo to uhánění mnohem víc vzrušující.

To už jsem do něj byla úplný blázen – a on do mě taky.

Úplně nás vidíte, co?

Mladí, nevinní, plní naději, zamilovaní.

Přesně takoví jsme byli na začátku naší pohádky. Ale víte, jak to s pohádkami bývá.

Někdy jsou temnější, než si dokážete představit.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

ČÁST PRVNÍ

Julie