Jan Bauer

Tajemná alchymistka

Mordy v časech císaře Rudolfa II.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8949-3 (epub)

ISBN 978-80-243-8950-9 (mobi)

Prolog

Lukáš Trobl z Květnice se po studiích na univerzitě v Heidelbergu vrátil do Prahy, sídla římského císaře Rudolfa II. Doufal, že ho u sebe zaměstná jeho strýc Maxmilián Trobl, který zastával důležitý úřad dvorního rady zemského soudu. Ale ještě než se ke strýci dostal, zapletl se do rvačky a následně byl neprávem obviněn z vraždy vlašského alchymisty Alessandra Bellarminiho. Z vězení se sice po strýcově zásahu dostal, ale jen za podmínky, že se mu podaří najít skutečného vraha. Lukáš ve svém pátrání, při němž mu vydatně pomáhala půvabná šenkýřka Tereza z krčmy U Krále brabantského, uspěl a našel a usvědčil skutečného pachatele. Díky tomu se stal písařem zemského soudu s pověřením pro zvláštní úkoly. Mezi ně patřilo i vyšetřování závažných hrdelních zločinů.

I

Nejvyšší komorník Jeroným Makovský z Makové nervózně přešlápl z nohy na nohu a na svém obličeji vyloudil ten nejponíženější úsměv, v čemž byl za roky služby na císařském dvoře mistrem nad mistry. Ba dá se říci, že v tomto ohledu dosáhl naprosté dokonalosti. Leč tváří v tvář Rudolfovi II. si nikdy nebyl zcela jist, bude-li mít jeho pokorný výraz žádoucí úspěch. Zvláště v tomto případě, kdy v předpokoji čekala na audienci mimořádně půvabná a poměrně mladá dáma. Ne že by císař měl výhrady ke krásným ženám. Naopak, Jeho Veličenstvo si na takové návštěvy potrpělo. Jenže tato dáma byla tak trochu podezřelá už svým původem. Podle tvrzení svého přímluvce, učeného rytíře Mathiase Erbinäeuse z Brandova, byla prý neteří samotného Johna Dee, anglického alchymisty, spiritisty a matematika, který neopustil císařský dvůr za právě příznivých okolností. Rudolfa zklamal Angličanův dar, a to magické zrcadlo, v němž se měla zjevovat budoucnost. Císař však z onoho vypouklého lesklého předmětu nevykoukal z budoucnosti zhola nic, ke své nelibosti v něm spatřil leda odraz své opuchlé, stárnoucí tváře. Dalším důvodem skutečnosti, že doktor Dee musel krátce po audienci na Pražském hradě opustit Čechy, bylo pohoršení papežského nuncia Filippa Segy, který považoval Angličana, stejně jako jeho společníka Edwarda Kelleyho, za nebezpečné heretiky a neznabohy, co víc, tajné agenty té hrozné kacířky, anglické královny Alžběty. Dee a Kelley se proto raději uchýlili do Třeboně na panství nejvyššího purkrabího Viléma z Rožmberka, který byl stejně jako císař velkým příznivcem alchymie. Ale doktor Dee ani zde dlouho nepobyl. Nejprve všechny zklamal nevydařenou seancí, při níž se mu nepodařilo přivolat archanděly Uriela a Gabriela, a nakonec se nepohodl se svým druhem Kelleyem při dělení honoráře od štědrého Rožmberka. Poté už skutečně s manželkou, dětmi a několika povozy opustil České království a vydal se přes německé kraje na zpáteční cestu domů do Anglie. A teď najednou tu byla jeho údajná neteř. To tak Makovskému ještě scházelo! Dost na tom, že Kelley dřepěl kdesi ve věži hradu Most na severu Čech, kam byl se zlomenýma nohama vsazen poté, co se mu nepodařilo uprchnout z předcházejícího vězení na Křivoklátě. Anglický alchymista nejenže císaře rozhořčil tím, že se mu, jak sliboval, nepodařilo proměnit olovo na zlato, tedy neušlechtilý kov na ten nejušlechtilejší, ale navíc v souboji, které Rudolf přísně zapověděl, zabil císařského úředníka Jiřího Hunklera. Snad dá Bůh a ta dáma nepřinese podobné problémy! Ale co měl chudák Makovský dělat, když se za ni přimlouval císařův momentální oblíbenec Mathias Erbinäeus z Brandova? Měl mu vyhovět, nebo nevyhovět? Andělská tvář Barbary Dee, vroubená zářivě zlatými vlasy, na něj zapůsobila tak, že nedokázal říci ne. A to přitom Makovský uměl Jeho Veličenstvo zapřít i před španělským vyslancem Guillénem de San Clemente, ba i před jeho vlastním bratrem, arcivévodou Matyášem. A to už byl ve dvorských službách pořádný výkon!

Ach, kdyby tak byl naživu někdejší císařův dvorní lékař Tadeáš Hájek z Hájku. Ten dokázal rozpoznat, zda o audienci usilující alchymista je skutečným učencem, nebo jen vykutáleným podvodníkem. Ano, tahle oslnivě krásná Barbara Dee prý byla alchymistkou. Kdo to jakživ viděl, že by se této vědě věnovala žena? Říkalo se sice, že se experimentálnímu lučebnictví věnovala i choť někdejšího císaře Zikmunda Lucemburského. Prý se stejně jako ta dnešní žadatelka o audienci jmenovala Barbara. Ale to bylo příliš dávno a Makovský by vsadil klidně celý měšec rýnských na to, že si to o ní kronikáři vymysleli.

„Nu, koho mi to přivádíš, Jeronýme?“ oslovil komorníka císař a zvedl oči od Codexu gigas, údajně největší knihy světa, které se také říkalo Ďáblova bible, protože jednu stranu zaplňovala obrovská malba rohatého ďábla. Podle pověsti se tu za jedné temné noci sám vypodobnil, ale to Rudolf považoval za pouhý tlach. Codex gigas si vypůjčil od břevnovských benediktinů a doufal, že si mniši netroufnou požadovat jeho vrácení. Proč by se měl tento obrovitý svazek válet někde v klášterní bibliotéce, když může být ozdobou císařské kunstkomory, obsahující ty nejpodivnější a nejúžasnější předměty z celého křesťanského světa, stejně tak obrazy a sochy věhlasných mistrů?

„Veličenstvo, panna Barbara Dee prosí s přímluvou rytíře Mathiase Erbinäeuse z Brandova o laskavé přijetí.“

Makovský po těch slovech sklonil hlavu v očekávání hromobití po vyslovení jména anglického učence. Ale císař kupodivu zachoval vlídnou tvář a jenom se otázal:

„Má snad něco společného s doktorem Dee, tím Angličanem, který nás před časem obtěžoval se svým zrcadlem?“

„Prý je to jeho neteř.“

„Je hezká?“ zvědavě se zeptal Rudolf a mimoděk si špičkou jazyka olízl rty.

„Mimořádně hezká, Vaše Veličenstvo.“

„Tak proč tu ještě není?“ usmál se císař, zjevně ten den příjemně naladěný. Makovský dobře věděl, že v takovém stavu se Habsburk nenachází každý den. Naopak, v poslední době ho často přepadaly záchvaty melancholie, kdy zadumán mlčel celé dny, nebo naopak záchvaty zuřivého vzteku, při nichž nebylo radno se k němu vůbec přiblížit. Ostatně přesvědčil se o tom sám císařský rádce a ministr Wolfgang Rumpf z Wuelrossu, kterého Rudolf v takovém stavu nedávno pobodal dýkou. Pravda, možná to bylo způsobeno tím, že císařský dvůr se v době morové epidemie musel dočasně přestěhovat do Plzně a zdejší tísnivé prostředí na panovníka, uvyklého na rozlehlé prostory Pražského hradu, velmi dolehlo. V každém případě však Makovský po této zkušenosti nařídil, aby císaři byli nenápadně nablízku zdatní sluhové, kteří by dokázali v případných dalších vražedných pokusech císaři zabránit.

Komorník zatím otevřel zlacené a bohatě zdobené dveře do předpokoje, kde v přísných černých šatech, upnutých až ke krku a jen střídmě zdobených bílou krajkou, čekala Barbara Dee.

„Prosím, panno Barbaro. Jeho císařské Veličenstvo vás očekává.“

Dívka drobnými krůčky ostýchavě vstoupila do císařovy pracovny a cudně sklopila zářivě modré oči. Rudolf na ni pohlédl zkoumavým a hodnotícím pohledem. Chvíli bylo ticho, posléze se císař obrátil na Makovského se slovy:

„Nech nás o samotě.“

„Jistě, Vaše Veličenstvo,“ odvětil nejvyšší komorník a rázem mu bylo zřejmé, že vůdčí postavení císařovy milenky Kateřiny Stradové je vážně ohroženo. Rudolfovi se Barbara Dee, pokud se tak skutečně jmenovala, náramně zalíbila. Však také, sotva se za Makovským zavřely dveře, přistoupil k mladé návštěvnici, lehce jí dvěma prsty zvedl bradu a zpříma jí pohlédl do očí.

„Jste snad anděl?“ zeptal se a hlas měl trochu zastřený.

Barbara zavrtěla hlavou a němčinou se zřetelným cizím přízvukem odpověděla:

„Ne, Vaše Veličenstvo. Zabývám se alchymií.“

„Máte na ženu dosti divné zájmy, Barbaro. Poslal vás ke mně váš strýc, doktor Dee?“

„Ne. Už dlouho jsem se s ním nesetkala.“

„Kdo vás tedy přivedl k alchymii, nauce tak ryze neženské?“

Barbara pohodila hlavou a se zcela nečekanou vášní pronesla: „Neračte se hněvat, Vaše Veličenstvo, ale to je omyl. Alchymii se v minulosti věnovaly i ženy. Mezi největší autority této nauky patří Marie Židovka, nazývaná také Marií Prophetissou, která, jak známo, byla Mojžíšovou sestrou. Ve svých knihách poprvé popsala destilační přístroje a z jejího pera je také vylíčení postupu při přípravě Lapis philosophorum…“

„Zadržte, krásná panno, vaši přednášku si nechám na jindy. Raději mi povězte, zda mi chcete něco ze svého alchymického umění předvést?“

„Bude-li mi to Vaším Veličenstvem dovoleno…“

„Jistě bude.“ Císař se usmál a bezděčně uchopil Barbaru za ruku. Ta kupodivu neucukla, a tak se svými prsty sunul po dívčí paži dál a dál až k rameni. „Proč jste tak upnutá? Proč se nepochlubíte svou krásou?“ otázal se a pohlédl své návštěvnici do očí. Všiml si, že mají zářivě modrou barvu jarního nebe.

„Promiňte, Vaše Veličenstvo, nepovažovala jsem to za vhodné.“

„Tak to pro příště za vhodné považujte.“ A Rudolf se jako náhodou prsty dotkl Barbařiných ňader. Dívka k jeho radosti neucukla, pouze se trochu zapýřila. Habsburka napadlo, zda by jí neměl ukázat svou kunstkomoru, ale zároveň si uvědomil, že by ho mohla hledat Stradová, a konflikt s ní bylo to poslední, oč stál.

„Makovský ví, kde v Praze přebýváte?“ Barbara přikývla.

„Dobře. Příště vás pozvu do svého císařského laboratoria a ukážete mi, co dovedete.“

„Umím přeměnit olovo na zlato,“ pyšně pronesla dívka.

„Vážně? Jestli si vymýšlíte, trest vás nemine.“

„Nevymýšlím si, Vaše Veličenstvo.“

„Tak dobrá,“ císař přikývl a prudce otevřel dveře do předpokoje. Makovský, který za nimi číhal, zda něco uslyší, stačil tak tak uskočit.

„Jeronýme, doprovoď pannu Barbaru. Právě odchází.“

Dívka se před císařem hluboce uklonila, otočila se a drobnými krůčky opustila jeho pracovnu.

„Zatracená Stradová,“ povzdechl si pro sebe zamyšlený Rudolf. „Tohle by byla jinačí kořist.“

II

Písař zemského soudu s pověřením pro zvláštní úkoly Lukáš Trobl z Květnice nemohl při pohledu na magistra Valentina Weigela potlačit jisté pohnutí. Starý alchymista a někdejší bibliotékář hraběte Nostice ležel na prahu svého domku U Useknuté ruky, jeho vetché tělo bylo podivně zkroucené a dlouhé, bílé vlasy mu poznamenala už zaschlá, zčernalá krev. Lukáš si ukazovákem pravé ruky rozmázl slzy, které se mu draly do očí. Vždyť jak by to vypadalo, kdyby se soudní písař při pohledu na mrtvolu přede všemi rozbrečel? Zatnul tedy zuby a dřepnul si k tělu bělovlasého staříka, jemuž kdosi rozbil hlavu a poslal ho jedním dobře vedeným úderem na věčnost. To bylo ostatně zřejmé už na první pohled, kvůli tomu si Lukáš nemusel Weigela nijak zvlášť prohlížet. Ale písař chtěl jednak předstírat profesionální přístup zkušeného vyšetřovatele, a především potřeboval před zástupem zvědavců, kteří se sem nahrnuli snad z celého Menšího Města pražského, zakrýt jisté dojetí, které se ho při pohledu na mrtvé tělo přítele a kumpána z krčmy U Krále brabantského zmocnilo. Jak je to dávno, co přespal v jeho domku a Weigel ho tehdy strašil zjevením zeleného děsu! Žádné takové zjevení se tehdy nedostavilo, zato mu magistr pomohl při vyšetřování smrti vlašského alchymisty Bellarminiho.

Nikdy mu za to nepoděkoval, cítil však kvůli tomu vůči Weigelovi jistý dluh. Nyní věděl, že už ho nikdy nesplatí. Starý alchymista tu ležel s krvavou hlavou a vytřeštěnýma šedýma očima a Lukášovi se zdálo, že kdyby do nich pozorněji nahlédl, spatřil by v nich odraz tváře jeho vraha. Jenže ať se snažil sebevíc, nic v nich nespatřil. Jedině překvapení a snad i hrůzu z přicházející smrti.

Lukáš Trobl lehkým pohybem prstů zatlačil starci oči, zamumlal spíše pro sebe krátkou modlitbu, vstal, uctivě obešel mrtvé tělo, pokynul biřici, chránícímu vstup do domu, aby mu uhnul stranou, a vstoupil dovnitř. Napadlo ho, že pokud byl vrahem obyčejný zloděj, zajímala by ho zejména truhlice v komnatě, která starému alchymistovi sloužila jako ložnice i kuchyně zároveň. Pokud však byl vrahem nějaký kolega z oboru pídící se po tajných receptech, zanechal by stopy především v laboratoriu. Bylo všeobecně známo, že alchymisté před sebou tají laboratorní postupy a případné objevy rozhodně nesvěřují papíru, leda v zašifrované podobě. V takovém případě pak píší o chymické svatbě, o filozofickém Merkurovi, o očistném ohni či o materii prima, a především se odvolávají na základní dokument alchymie i astrologie, totiž Smaragdovou desku, v níž se píše: „To, co je dole, je jako to, co je nahoře, a to, co je nahoře, je jako to, co je dole, aby se uskutečnily divy jediné věci…“ Takovým textům pochopitelně rozuměli jen sami jejich autoři nebo zkušení zasvěcenci tajných nauk.

Truhla v komnatě byla, jak Lukáš předpokládal, otevřená a na dřevěné podlaze se válely kusy šatstva, které z ní neznámý lapka a vrah vyházel, když zřejmě hledal starcovy peníze. Bylo vidět, že spěchal, protože košile, kabátce a nohavice ležely na podlaze v divokém nepořádku, ale jestli opravdu něco cenného našel, nebylo zřejmé. Ještě horší obrázek se Lukášovi naskytl při vstupu do laboratoria. Stůl i podlaha byly pokryty skleněnými střepy, neznámý lupič doslova roztřískal všechny baňky, křivule a nádoby. Písaře napadalo, že neznámý vetřelec všechno to sklo zřejmě rozmlátil a rozsypal schválně, aby se Weigelovi buď za něco pomstil, nebo překazil jakési alchymické dílo. Napovídala by tomu i změť rozsypaných barevných prášků a rozlitých tinktur, do níž se Lukáš bál stoupnout, aby mu snad nerozleptaly jeho zánovní střevíce. Jen destilační pec, na kterou býval starý Weigel zvláště pyšný, se nikdo ani nedotkl. Oheň sice vyhasl, ale kdyby se v ní znovu rozdělal, mohla být okamžitě použita třeba k ohřívání či destilaci. Také polička s knihami a rukopisy se zdála být nedotčená. Že by o ni neznámý lupič neměl zájem? Písař se zahleděl na hřbety knih a po chvilce prohlížení si všiml, že některé svazky jsou tam naskládány jen jaksi halabala ve zjevném nepořádku, jakého by se Weigel za všech okolností vyvaroval. Lukáš ho znal natolik, aby věděl, že na ničem starému alchymistovi tolik nezáleželo jako na pořádku v knihách a rukopisech. Rozhodně by Corpus hermeticum nebyl v knihovně zastrčen obráceně, stejně tak jako Flos florum od Arnalda z Villanovy. Ne, něčeho takového by se pořádkumilovný Weigel nikdy nedopustil. Pokud tedy byly svazky řazeny na polici na přeskáčku a vzhůru nohama, svědčilo to o tom, že si je někdo prohlížel bez majitelova svolení, a aby zakryl svou činnost, spěšně je pak naskládal zpátky. Prostě neznámý vetřelec tady něco hledal a možná to i našel. Ale co? A proč rozbil všechny skleněné předměty, vysypal prášky a rozlil tinktury? Možná ze vzteku nad tím, že nenašel, co hledal. Lukáš se znovu rozhlédl po laboratoriu a snažil si představit, co tu asi dělal ten cizí zloděj a vrah. Patrně se už od počátku zaměřil na polici s knihami. Hledal tedy nějaký konkrétní svazek či rukopis, a když ho nenašel, ze vzteku roztřískal všechny baňky, křivule, zkumavky a lahvičky s tinkturami a prášky. Mohlo to tak být? Kdo ví.

„Co si o tom myslíš?“ ozval se za Lukášovými zády rychtář Menšího Města pražského Zikmund Kraft.

„Přiznávám, že nevím, co si o tom mám myslet. Zdá se mi, že do domu kdosi vnikl a cosi tady hledal. Řekl bych, že nějaký alchymický recept,“ uvažoval nahlas soudní písař.

„Proč tedy zabil magistra Weigela?“ naléhal rychtář.

„Řekl bych, že magistr nejspíš zastihl toho neznámého lupiče a ten ho prostě praštil přes hlavu.“

„Zatracená situace,“ posteskl si rychtář. Za normálních okolností by se takovou prkotinou, jako je mord starého dědka, který už nikomu nescházel, ani nezabýval. Jenže Weigel před časem patřil k dvorním alchymistům císaře Rudolfa a poté byl knihovníkem hraběte Nostice. Jen díky této své minulosti se těšil jisté úcty. Ne sice příliš přehnané, nicméně postačující k tomu, aby byl počítán mezi prominenty, a proto měl Zikmund Kraft samozřejmě zájem na objasnění jeho vraždy a vypátrání vraha. To víte, vražda nějakého otrhance a nýmanda by byla považována za nešťastnou událost, jaká by nikoho, tím méně rychtáře, příliš nezajímala. Ale spojení s císařem a hrabětem Nosticem dodávalo mrtvému na vážnosti. Však proto rychtář na místo činu povolal i písaře zemského soudu, známého svou důvtipností a obratností při vyšetřování podobných hrdelních případů.

„Budu se muset poptat sousedů, zda někdo něco nebo někoho neviděl.“

„To ti tedy nezávidím, Lukáši. U nás na Menším Městě mívají lidé v takových případech buď krátkou paměť, nebo oči zavřené, aby se náhodou sami do něčeho nepřipletli.“

„Také se musím poptat ostatních zdejších alchymistů, zda se magistr Valentin Weigel zabýval při svých experimentech také něčím jiným než pálením kořalky.“

„V tom se tedy opravdu vyznal,“ souhlasil Zikmund Kraft. „Sám jsem si k němu občas chodíval na tu živou vodu, jak tomu říkával. Ta tedy člověka rozehřála, všechna čest!“

Lukáš vyšel před dům, podíval se na shromážděný houf zvědavců a zeptal se: „Neviděl tady někdo z vás nějakého cizího člověka? Myslím, včera večer.“

Zvědavci, do té doby mezi sebou štěbetající, rázem zmlkli a najednou se dívali do země, jako by tam něco navýsost zajímavého spatřili.

„To máte tak, pane soudní písaři,“ odhodlal se k odpovědi pekař Kryštof Mára. „Tady si každý hledí svého. Já musím mít do rána napečené chleby a preclíky a nemám čas se dívat, co se venku děje.“

„Vidíš to, Lukáši,“ ozval se rychtář, „takoví jsou u nás v Menším Městě všichni. Nikdo nikdy nic neviděl, nikdo nikdy nic neslyšel. Ale v krčmě U Krále brabantského mají všichni spoustu řečí a všechno vědí nejlépe.“

„Nu, zdá se, že mi nezbude, než se tam vydat také,“ usoudil Lukáš a v duchu se zaradoval, že bude mít alespoň záminku setkat se se svou přítelkyní, šenkýřkou Terezou.

„Nemyslím si, že by ti to nějak vadilo,“ neodpustil si poznámku rychtář, otočil se ke svým biřicům a nařídil jim, ať tělo nebohého magistra Valentina Weigela odnesou do márnice hřbitova u kostela svatého Tomáše a jeho dům zapečetí. „Raději tady hlídejte,“ dodal.

„Jak znám zdejší lidi, určitě by nějakého filutu napadlo se podívat dovnitř, zda tam ten starý alchymista neskladoval vyrobené zlato.“

„Ale to přece nejde. Zlato je zlato a nevyrobíte ho třeba z olova,“ namítl biřic Antony, který měl důvodné pochybnosti o schopnostech alchymistů.

„Jde nejde, lid bývá většinou hloupý a z toho pak plynou četné problémy. Tak tady hezky vartuj, nebo budeš mít problémy se mnou,“ napomenul rychtář svého podřízeného a rychle se vzdaloval z místa činu za Lukášem, který si to už hbitě rázoval ke Králi brabantskému. Dohnal ho v půli Ostruhové ulice. „Myslím, že budeš potřebovat pomoc,“ oznámil soudnímu písaři.

Lukáš se jen zasmál: „Pomoc se hodí vždycky, ale jen jestli, rychtáři, nemáš na mysli pomoc s pitím piva.“

„Podle mého soudu i v tomto ohledu se ještě máš co učit, mladý muži.“

„Pak si rád dám u tebe nějakou lekci, ale pod jednou podmínkou.“

„Jakou?“ otázal se Zikmund.

„Že mi nebudeš svádět Terezu.“

„To ti na ní tak záleží? Já myslel, že jsi zasnoubený s dcerou pana dvorního rady.“

„Vidím, že máš jako rychtář dobré informace,“ uznal Lukáš. „Trochu se mi to komplikuje, ale prosím tě, pomlč o tom před Terezou.“

„Co bych pro přítele neudělal,“ odvětil Zikmund a společně vstoupili do krčmy U Krále brabantského.

„To je dost, že se taky ukážeš,“ uvítala ho jedovatým výpadem šenkýřka Tereza.

„Je mi to moc líto, Terezko, ale měl jsem teď u zemského soudu spoustu práce.“

„Spíš jsi objevil novou hospodu, ne?“

„To bych ti neudělal,“ bránil se Lukáš.

Šenkýřka si všimla Zikmunda Krafta, který s ním přišel, a hned se ho otázala: „Rychtáři, je pravda, že je Lukáš natolik zaměstnaný, že nemá na svou přítelkyni čas?“

„Musím se pana písaře zastat. Vy ženské nás chlapy neustále z něčeho podezíráte a většinou neprávem. Ale nějak nám vyprahlo, tak si děvče pospěš a bez dlouhého klábosení nám přines dva korbele piva.“

Tereza se trochu nafoukla, ale pro pivo došla. Když před oba strážce spravedlnosti postavila dva plné cínové korbele, chytl ji Lukáš za rukáv a vyzval: „Posaď se tady na chvíli. Pověz mi, chodívají k vám nějací alchymisté?“

„Občas jistě ano, ale jak já je mám poznat, když se oblékají jako kdokoliv jiný?“

„Třeba podle toho, o čem se baví,“ vysvětloval Lukáš.

„Proč tě to tak zajímá? Stalo se něco?“ starala se mladá šenkýřka.

„Právě že stalo. Magistr Valentin Weigel to má za sebou. Někdo ho přetáhl přes hlavu tak, že byl na místě mrtev.“

„To je strašné,“ vyhrkla překvapeně Tereza. „Takový hodný člověk! Kdo mu to udělal?“

„To se právě pokoušíme s rychtářem zjistit. Domníváme se, že ten mord nějak souvisel s jeho pokusy, s tím, co dělal, a o takových věcech se tihle alchymisté občas baví v hospodě. Neutrousil tady magistr Weigel nějakou poznámku o svém laborování? Nescházel se tady s nějakým kolegou?“

Tereza pokrčila rameny: „Každopádně, kdybych si na něco vzpomněla, tak ti to, Lukášku, hned řeknu. Snad ti to pomůže k tomu, abys našel toho, kdo magistra zabil a poslal ho pak na šibenici. Takový hajzl nemá právo žít!“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

I

II