Dítě v síti

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Daniel Dočekal, Jan Müller, Anastázie Harris, Luboš Heger a kol.

Dítě v síti – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Poděkování

Tato kniha by nevznikla bez podpory Richarda Fuxy a společnosti BigBoard. Za finanční dar děkujeme projektu Čtení pomáhá.

Vydání knihy dále podpořily společnosti LeasePlan a Netbox. Poděkování patří také grafickému studiu Heyduk, Musil a Strnad.

Záštita

Nad projektem Dítě v síti převzala záštitu eurokomisařka pro otázky spravedlnosti, ochrany spotřebitelů a otázky rovnosti pohlaví Věra Jourová.

Preface © Jan Hnízdil, 2019

Text © Daniel Dočekal, Jan Müller, Anastázie Harris, Luboš Heger a kol., 2019

Cover photo © Tomáš Železný

ISBN 978-80-204-5145-3 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-204-5377-8 (ePub)

ISBN 978-80-204-5379-2 (Mobi)

ISBN 978-80-204-5378-5 (PDF)

O Autorech

Daniel Dočekal

V Česku neexistuje další publicista, který by měl tak hluboké znalosti informačních technologií. Tak třeba před pár lety, zatímco ostatní nadšeně vzývali Facebook a poskytovali mu všechna svá data, psal Daniel o jeho nebezpečích. V knize je autorem praktického manuálu pro rodiče. Původem programátor, dnes autor webu 365tipu.cz, přednáší o internetu na školách i státních institucích. Má syna (12), který nejradši paří Fortnite. Kontakt: daniel@justit.cz

Jan Müller

Editor knihy, který projekt Dítě v síti jako součást online magazínu Flowee založil. V roce 2018 vydal knihu Průvodce budoucností aneb Jak si užít globální krizi, která téma technologií nahlíží v širším kontextu. V 90. letech založil mediální přílohu v Lidových novinách, později řídil magazín Pátek LN, měsíčníky Strategie a ZEN. Má sedmiletého syna (to je ten chlapec na obálce knihy), který je mistrem Minecraftu, a dceru (12), která miluje TikTok. Kontakt: jan.muller@flowee.cz

Anastázie Harris

V 90. letech řídila lifestylové magazíny, stála u zrodu Novy, pracovala v Respektu. Vynikající stylistka a mimořádně sečtělá novinářka píše pro Flowee, její texty najdete v sekci knihy „Co mobil dal a vzal“. Je autorkou knihy Alžběta II., pracující žena. Má syna (12), který při výběru her bere v potaz hodnocení na stránkách Common Sense Media (aktuálně hraje Warships Blitz), a dceru (20), studentku Oxfordské univerzity, která do knihy napsala o sextingu a selfie fotkách. Kontakt: anastazieharris@yahoo.com

Luboš Heger

Na internet se přihlásil v létě 1994 a byl tak unesen, že téhož roku vrátil průkazku do studovny Národní knihovny ČR. Na sociální sítě však od počátků nahlíží se směsí úžasu a hrůzy, neboť lidstvo odnaučily přemýšlet (dvakrát měřit) a ponoukají k bezhlavé rychlosti (do všeho řezat). Do roku 2015 zahraniční reportér (LN, MF Dnes, Respekt, Reflex, Euro), nyní na volné noze. Jeho texty najdete v sekci „Kniha digitálních džunglí“. Kontakt: heger.lubomir@gmail.com

Katarina Kratochvílová

Vystudovala VOŠ Václava Hollara v oboru ilustrace a od roku 2013 vystavuje. Tvoří ve stylu magického realismu. Tuto knížku obohatila ilustracemi novodobých božstev, která bez ohledu na vyznání uctívá většina dnešní populace. Zrozeni ve 21. století, překračují hranice náboženství, jsou mladí a digitální. Série je věnovaná každému, kdo ráno s vypínáním budíku reflexivně spouští Instagram a není si úplně jistý rozdílem mezi smrtí a režimem offline. Kontakt: katarinalbatro@gmail.com

Autoři Flowee. Sekce „Velká debata o velké otázce“ a „Den offline“ jsou výběrem textů, které se objevily na webu ditevsiti.cz, jenž je součástí magazínu Flowee. Jde o pestrý tým autorů různého věku a různých názorů. Patří do něj Zdeněk Strnad, Tereza Hermochová, Klára Ponczová, Milada Kadeřábková, Eliška Harris, Ivan Verner, Kateřina Hájková, Kamila Steinbachová, Zdeňka Musilová, Markéta Pánková, Kristina Kim, Monika Kovačková a Jan Handl.

Předmluva MUDr. Jana Hnízdila

O zdraví v digitální džungli píše majitel stařičkého mobilu, známý průkopník psychosomatické medicíny a zdravého rozumu.

Nabídku napsat úvodní slovo k této knize jsem nejprve odmítl. Můj vztah k moderním technologiím je, mírně řečeno, konzervativní. Používám nejstarší typ tlačítkového mobilu. Nemám vlastní mailovou adresu. Facebook mi před lety založil nějaký fanoušek a používám ho výhradně ke zveřejňování textů nebo termínů besed. Komunikaci na sociálních sítích nepěstuji. Na žádosti o lékařskou radu prostřednictvím Facebooku nebo Skypu kopíruji automatickou odpověď: „Lituji, komplexní medicína je založená na osobním setkání a vztahu. Konzultace na dálku neposkytuji. Máte-li zájem, můžete se objednat.“

Moje znalosti počítačových technologií a fungování sociálních sítí jsou na úrovni mírně retardovaného dítěte. Právě proto jsem se k napsání předmluvy odhodlal. Jsem vlastně přestárlé dítě v síti. Když kliknu na špatnou klávesu, zmizí mi neuložený rozepsaný text, rychle ztrácím nervy a volám na pomoc dceru. Johanka přijde, shovívavě mne pohladí a poví: „Klid, taťule. To bude dobrý.“ Problém pak během pár vteřin vyřeší. Po přečtení této knížky už ji možná nebudu tak často potřebovat. Dozvěděl jsem se z ní o rizicích, o nichž jsem do té doby nevěděl nebo je vnímal jen intuitivně.

Samotná koupě knihy Dítě v síti problém zneužívání a závislosti na počítačových technologiích pochopitelně neřeší. Patří ale k základní počítačové gramotnosti. Pokud se s ní rodiče seznámí, může zabránit vážným škodám na tělesném i duševním zdraví dítěte. V ordinaci se s nimi potýkám každý den. Rodiče dovlečou vzpouzející se ratolest a spustí: „Pane doktore, naše Jana je pořád nemocná, za rok brala osmkrát antibiotika... Jirka je neklidný, nezvladatelný, neurolog mu diagnostikoval ADHD, psychiatr nasadil antidepresiva... Mirek se nám v osmi letech v noci počůrává, vyšetření nic neprokázala, léky nepomáhají... Udělejte s ním něco. Uzdravte ho alternativně.“

Ale jak alternativně? Jak si to vlastně představují? Dítě je přece zrcadlem rodiny. Rodiče by chtěli, aby dítě bylo zdravé, ale způsobu života rodiny se to nedotklo. Svatá prostoto! Když se pak malého pacienta v nepřítomnosti rodičů zeptám: „Co si myslíš, že by se u vás doma, v tvém životě, mělo změnit, abys byl spokojený a zdravý?“, sdělují mi různými způsoby totéž: „Aby se naši tak nehonili, nehádali se, měli na mne víc času, hráli si se mnou, jezdili jsme na výlety...“ To, co dítě nedokáže rodičům říct otevřeně a nahlas, sděluje jeho tělo skrytě a tiše nemocí. Oslabenou imunitou, dušností, nočním počůráváním, poruchou koncentrace… Nejsnazším „řešením“, jak nemocné nebo neklidné dítě „uklidnit“, pak bývá chytrý mobil, tablet, počítač. Většina mých dětských pacientů ho má. Většina z nich si na něj rychle vypěstuje závislost. Protože na něj rodiče nemají čas, nedokáží vytvořit laskavé rodinné prostředí, nenabízejí mu společné vyžití, utíká se dítě do virtuálního světa. Tráví hodiny u počítače. Přestane se hýbat. Proč by mělo? Sportovní hry má přece v aplikaci! Přestane se scházet s kamarády. Proč by mělo? Na sociální síti má přece stovku přátel. Taková síť je ale asociální. Přátelé virtuální. Skutečná sociální síť a skutečné přátelství jsou založeny na osobním setkávání. Skutečnému příteli můžete stisknout ruku, obejmout ho, jít s ním na výlet. Svěřit se mu s důvěrnými informacemi bez rizika, že by unikly do virtuálního prostoru.

Požadavek rodičů uzdravit dítě, které stůně ze způsobu života rodiny a stalo se závislým na počítačích, nemá medicínské řešení. Podávání antidepresiv nebo jiných léků jsou vytloukání klínu klínem. Vedou jen k další závislosti. Předpokladem léčby a nejlepší prevencí jsou zdravé vztahy v rodině. Rodiče jsou pro dítě od narození prvními vzory. Jestliže otec přijde večer vystresovaný z práce, pořád něco ťuká do mobilu, otevře si pivo, přitom se pohádá s manželkou, jestli se budou v bedně dívat na fotbal nebo na telenovelu, nelze očekávat, že se dítě bude chovat jinak. Samo sedne k počítači nebo mobilu, otevře si kolu, načne sáček s brambůrky... a začne stonat.

To, co se dědí, totiž nejsou nemoci, ale způsoby chování, rodinné vzorce, které k nemocem vedou. Křik, zabavování počítače a příkazy: „Neseď pořád u toho mobilu, jdi se proběhnout!“ nikam nevedou. Rodiče by měli mít dostatek informací o tom, jaké možnosti a rizika počítačové technologie přinášejí. Měli by být pro děti vzorem ve způsobu, jak s nimi zacházejí. Jestliže rodiče sami pěstují pohyb a společenské vyžití, je to pro jejich děti také samozřejmá realita a nemají potřebu utíkat do té virtuální.

Přes dvacet let máme partu osmi rodin. Každý rok trávíme týden zimní dovolené na horách, letní na kolech, scházíme se během roku, slavíme narozeniny, chodíme do kin a divadel. Naše děti se všeho účastní. Milují sport. Mají silné přátelské vztahy. Skutečné. Ne virtuální. Manželka odmalička brala dceru Johanu k vaření, práci na záhonech, k malování, keramice. Když jí bylo dvanáct, zeptali jsme se jí, co by si přála k narozeninám. Čekali jsme, že to bude značkový mobil. Johanka si přála hrnčířský kruh. Dneska studuje na vysoké škole grafiku. Nejmodernější počítačové technologie jsou jejím pracovním nástrojem. Umí s nimi zacházet, umí je ale také vypnout. Umí si najít čas na kamarády, sport, práci na záhonech, malování nebo vaření.

Moderní technologie nám usnadňují život. Je dobré, abychom je my i naše děti ovládali. Je zlé, pokud ony začnou ovládat nás. Pokud se ocitneme v jejich síti. S nevelkou nadsázkou říkávám: „Skutečné schopnosti a dovednosti člověka se prokáží, když nejde proud.“

MUDr. Jan Hnízdil, provozuje a propaguje komplexní psychosomatickou medicínu, mimo jiné v knihách Mým marodům, Zaříkávač nemocí, Příběhy obyčejného uzdravení a dalších.

ÚVOD:

Zlatá střední cesta digitálním světem

Jan Müller

Potkají se dva sedmáci a takto rozprávějí:

– „Kámo, včera nám na půl hodiny spadla wifina.“

– „Tykráso, a cos dělal?“

– „No, šel jsem do obejváku si popovídat s rodičema. Člověče, to jsou docela fajn lidi!“

Tahle anekdota se v roce 2018 šířila po sociálních sítích. No, anekdota... podle amerického výzkumu Common Sense Media tráví průměrný teenager před obrazovkami a u displejů klidně osm hodin denně, zatímco s rodiči mluví tak patnáct minut.

Kdysi byl čas dětí strávený u obrazovek omezen na Večerníčka a Studio kamarád. Potom do jejich života vtrhly počítačové hry a satelitní kanály. A poslední dekádu se na děti valí třetí mediální tsunami: chytré telefony a tablety, které jsou vstupenkou do vesmíru sociálních sítí s jejich obrázky, videi, chatovacími aplikacemi a hrami.

Děti, které život dříve trávily venku s kamarády, ho dnes (doslova) věnují mobilům. Dětský čas je totiž zboží. Google, Facebook, výrobci telefonů, operátoři nebo online prodejci čehokoliv útočí na naše děti, aby byly co nejvíce online, aby co nejvíce lajkovaly, chatovaly, natáčely, fotily, sdílely a hrály. Vychovávají si tak budoucí zákazníky – a závisláky.

Osm z deseti nejbohatších firem světa jsou IT obři. Vydělávají peníze tím, že dolují co nejvíce dat, ve stále větší míře i z dětí a teenagerů. Data přeprodávají dalším firmám, které si z dětí pěstují budoucí zákazníky.

Facebook a Google se rády pyšní, že nabízejí služby zdarma. Není to tak, platíme všichni svými daty, t.j. soukromím. Když si pořídíte Gmail a po čase nahlédnete do „myactivity“ (stránka o aktivitě na Googlu), zobrazí se detailní informace, kudy přesně jste jaký den chodili a na co jste klikali. Vy si nepamatujete, kde jste byli v úterý odpoledne před osmi týdny, co jste toho dne hledali na netu. Google ano. Naše děti vyrůstají ve světě, kde se lidé dobrovolně nechávají špehovat 24 hodin denně. Např. Facebook si nechal patentovat aplikaci, která zjišťuje, jak dlouho a s kým spíte. Mobily jsou jako štěnice, hlásí firmám i vládám všechno možné.

Stále víc investic plyne do algoritmů – programů, které řídí pohyb dat v digitálním světě tak, abychom strávili co nejvíce času online.

Je to nový typ dětské práce. Nezletilí potomci jsou chyceni a zapřaženi několik hodin denně do přediva digitální ekonomiky. Jejich čas jsou peníze, miliardy dolarů, které Google a spol. ročně vydělá. Ne ropa a zbraně, to data jsou hlavním artiklem světové ekonomiky. Datově-průmyslový komplex, jehož centrem je Silicon Valley v USA, špehuje děti, aby je lépe poznal a vnutil jim co nejvíce služeb a zábavy, kterou ještě včera nepotřebovaly. Jsou připoutané ke krásným věcičkám s plochými displeji, které tak milují a kterými se tak stresují. Mozek a tělo, návyky a psychika se v předškolním a školním věku teprve utvářejí, ale přesto (či právě proto) se ocitají pod soustředěnou palbou programátorů a marketérů.

Kam to lezeš?

Naše kniha vám pomůže vyznat se v digitální džungli, která v posledních letech vyrostla za humny. Je to síť tvořená předivem datových přenosů, v níž vyrostla kybernetická impéria a vedou se v ní kyberválky. V džungli žijí digitální predátoři, někdy obyčejní zloději, jindy pedofilové. Měli bychom dětem pomoci chápat, že je v ní třeba ostražitosti, jako když je učíme přecházet ulici nebo nepadat ze stromu. Chápat, že když někam „leze“ na internetu, může také spadnout a může to bolet. Debata o bezpečném internetu se v Česku dosud týkala hlavně obav ze sexuálních delikventů. Ti jsou reálnou hrozbou, ale většina dětí se s nimi nesetká. Kyberšikana (do níž patří třeba zesměšňování spolužáků rozesíláním trapných fotek) je už problém častější – ale pořád to není hlavní riziko.

Na jaře 2017 Flowee a BigBoard připravily digitálně-osvětovou kampaň

Největším problémem je totiž mobil sám. Jak snadno jsme si zvykli mít ho stále při ruce! A děti? Učí se od nás tím, jak se chováme. Batole si tiskne k uchu panenku, když vidí u maminky, že pořád někomu volá. Mobily a sítě kradou dětem nejen dětství, ale kradou jim i rodiče. Výzkumy ukazují, že největší zloděj času je bezcílné brouzdání po sociálních sítích a nekonečné debaty na chatu. Říkáme často, že „nemáme čas“. Ano, čas nám berou technologičtí obři, kteří ho mění v data, která algoritmicky přizpůsobují tak, abychom dělali, co po nás marketing chce. A do tohoto světa špehů a závislosti děti rostou. Jsou uvízlé v síti od narození, je to pro ně normální. Jenže to normální není. Tato kniha nabízí psychologické a pedagogické rady, jak z té šlamastyky ven.

Nejmenší děti můžete o světě online poučit skvělými knížkami od Lidije Zavoralové

Problém není samozřejmě jen v technologiích, ale hlavně v rodinách. Není-li dítě silně napojeno na rodiče a blízké, častěji se připojuje k sociálním sítím. Noří se do nich, aby nalezlo blízkost a radost, kterou nemá v reálném světě. Děti si vytváří avatary (dvojníky) nejen ve hrách, ale i na Instagramu tím, že upravují vlastní fotky. Hodiny hledají nejlepší úhel pro selfie, kterou zretušují ve vylepšovacím programu.

Děti žijí ve fyzické i virtuální realitě a tyto identity není snadné spojit. Útlá elfka na síti bývá v reálu buclatá školačka, která smutek zahání kvantem brambůrků. Podle výzkumu VeryWellFamily drželo 80 % amerických školaček do 10 let alespoň jednou dietu. V březnu 2019 média v Británii popsala epidemii anorexie – na Instagramu se objevily dívčí spolky podporující hladovění, neboť být chronicky hubená je prý „cool“. Výzkum agentury Girlguiding objevil, že polovina dívek ve věku 16 až 21 let by podstoupila operaci, aby vylepšily tělo k obrazu svému. Děti zrozené do světa lajků, srdíček a počtu zhlédnutí mají sklon svou osobnost „měřit“ podle toho, jak se líbí. Je to neutuchající hlad po zpětné vazbě, jež teenagerovi potvrzuje vlastní „hodnotu“. Kolik pochvalných srdíček si vysloužilo moje poslední video na TikToku? To je pro mnoho dnešních dětí bohužel velmi důležitá otázka.

TikTok je prudce rostoucí sociální síť pro sdílení videí. Máte-li doma teenagerku, zřejmě se baví i na této síti, kterou provozuje firma z Číny. Shromáždila již tuny videí, na nichž se roztančené dívky příležitostně obnažují. Je to pedofilů ráj. Aniž by o tom rodiče měli tušení.

Většina českých rodičů přiznává, že nezná influencery (hrdiny sociálních sítí), které jejich děti sledují. Neznají počítačové hry, nechávají potomky v digitální džungli samotné, napospas bezohledným firmám z USA nebo Číny a trollím fabrikám z Ruska.

Škola pro dinosaury

České školství ustrnulo v letargii. Jen na každé desáté škole se vyučuje mediální gramotnost, učitelé nemají k dispozici publikace, podle nichž by mohli vykládat digitální svět. Ti starší často nepoužívají sociální sítě, nehráli nikdy žádnou počítačovou hru, nevědí, kdo je to youtuber. Nejznámější knihu Surfařův průvodce po internetu nesepsal žádný pedagog, ale parta pěti studentů sdružených na webu Zvolsi.info.

Zato dnešní teenager žije ve fyzickém a současně v digitálním světě od malička. Sebrat mu mobil by bylo nejen nefunkční, ale i krátkozraké. Děti musejí zákonům digitální džungle porozumět, protože před ní neutečou. Typická česká škola na život v budoucnu nepřipravuje, ovšem digitálně gramotný rodič ano. Než platit drahé soukromé školy, je lepší investovat vlastní čas do digitálního vzdělávání v rodině – společně s ratolestmi zkoumat vývoj umělé inteligence, společně sledovat dokumenty a texty o inovacích. Sdílet tento překotný vývoj, stejnou měrou fascinující i nebezpečný. Neztratit kontakt s teenagerem, nýbrž mu vysvětlit, jak zabezpečit hesla a citlivá data, jak nesklouznout k anorexii, nepodlehnout kyberšikaně a proč nečíst fake news. Proč nepropadnout depresi z rádoby dokonalých fotek ostatních. Vysvětlit, že Instagram se učí sledováním jejich fotek rozeznat, jakou mají náladu, a využít to k prodeji reklamy. To není sci-fi – to je realita tzv. behaviorálního cílení.

Děti mají vědět, že skrze ty kouzelné displeje je neustále někdo špehuje, aby s nimi mohl manipulovat. Že algoritmy sociálních sítí cíleně podporují to horší v nás: hádky a urážky vyvolávají prudké emoce, jež spolehlivě zajistí delší čas strávený online. Mimochodem děti se při skrolování často jen nudí. Nové obrázky je nezajímají, dokud neuvidí něco extra nového, což bohužel často znamená bizarnějšího.

Děti milují filmy o zombie, ty totiž vystihují, jak se digitální predátoři snaží z lidí vysát pozornost a energii. Nespatřují tyto tragikomické rysy také v nás, když se vracíme z kanceláří, kde trávíme osm hodin denně přilepeni k obrazovkám, a doma ještě něco doděláváme přes mobil a SMS? Budeme-li se s dětmi držet v digitální džungli za ruku, bude to opora i pro nás. Ani my ještě pořádně nechápeme, jak v tom novém světě žít.

Chvála slizu

Schopnost dětí absorbovat nové informace je úžasná. Mnohé školačky si pořád něco prozpěvují a tancují, používají zvláštní gesta, jakousi novou řeč těla, již se učí na síti. YouTube je žumpa příšerných videí, ale současně geniální učebnice, z níž se lze naučit čemukoliv. Jazykově nadané si osvojí správnou anglickou výslovnost ještě před nástupem do školy. Velkým hitem mezi školáky je dnes výroba podivné chemické sloučeniny, tzv. slizu čili „slajmy“, což je pružná hmota, kterou lze různě hníst.

Konec ukázky

Table of Contents

Poděkování

Titulní strana

Přední tiráž

O Autorech

Předmluva MUDr. Jana Hnízdila

ÚVOD: Zlatá střední cesta digitálním světem

SEKCE I.: Manuál pro rodiče

SEKCE II.: Co mobil dal a vzal

SEKCE III.: Kniha digitálních džunglí

SEKCE IV.: Velká debata o velké otázce

SEKCE V.: Den offline