PETRA NACHTMANOVÁ

SRDCE Z KAMENE

Edice PETUNKY

Huntířov, 2019

© Petra Nachtmanová, 2019

Vydalo v roce 2019 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 22. a 19. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Chris - KUDI-Design

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-32-8 (epub)

ISBN 978-80-88272-33-5 (mobi)

Kapitola první – jaro 1357

V tvém kamenném srdci najdu pramen a pošlu ho do řeky vášnivé…

Mám tě ráda. Nemám tě ráda. Ulovím tě. Neulovím. Zastřelím tě. Nezastřelím. Dopřeji ti svobody. Nedopřeji!

Milada nasadila vítězný úsměv. Sáhla do toulce pro šíp, přiložila ho k tětivě a napjala luk. Střela se rozletěla vzduchem a ostrý hrot provrtal jelení srst. Přímý zásah! Psi odvedli skvělou práci. Smečka ji velmi brzy přivedla na stopu. Mohla bez obav sesednout z koně a dál pokračovat pěšky v posledních zbytcích sněhu. Na koni by se lesem proplétala déle a obtížněji. V březnu se na zemi povalovalo mnoho popadaných stromů a neuspěl by sebelepší jezdec na koni.

Dvanácteráka skolila na první pokus. Jeho statné tělo klesalo k zemi s posledními záškuby těla. Zasažený jelen se s šípem v krku nemohl dostat daleko. Běh by se vyrovnal marnému pokusu o záchranu.

V případě úniku by se přítomní psi okamžitě vydali za ním.

Vzrušeně ho pozorovala. Pár kroků před ní uhasínal život, ale ona se radovala. Nadmula se pýchou z dokonalého umění lovu. Přistoupila blíže. Nejprve vysekla parohy a položila ho na hřbet. Poté sáhla na svůj levý bok, do dřevěné pochvy potažené kůží. Vytáhla tesák a otevřela břišní dutinu. Z vnitřku vytrhla žaludek i s obsahem, játra, plíce, ledviny a srdce. Hodlala mu ještě vyříznout hrtan, ale uslyšela kroky. Raději se postavila.

„Otče! Drahý otče, slyšíte mě? Je po všem.“

Jindřich z Licharnice vylézal z nedalekého křoviska. Tvářil se velmi spokojeně. Chvíli běžel. Zadýchal se a v obličeji celý zrudl. Dočkala se i náznaku úsměvu. Sundal si rukavici z pravé ruky a pochvalně poplácal dceru po rameni.

„Jsem na tebe pyšný, dcero! Skutečně hrdý. Ani syn by mne nedokázal tolik potěšit.“

„Za mé úspěchy vděčím především vám, tatínku.“

„Můj podíl zásluh je minimální. A mimochodem, mýlíš se. Nic nekončí, právě všechno začíná.“

„Myslíš turnaje, velké hony na zvěř, dobrodružství? Už se konečně postavím mezi nejlepší lovce a lukostřelce země na loveckém hradu Vysoký Hrádek? Nastal ten správný čas?“

„Stačí se zeptat vlastního srdce. Jsi připravena se utkat s nejlepšími?“

„Ano. Nemusím se dlouho rozmýšlet. Souhlasila bych mnohem dříve. Brzy se ukáže, kdo je vítězem. Snad mi prominou mou ženskou opovážlivost. Pustí mne vůbec mezi sebe?“

„Slíbil jsem ti účast na velkolepých panských lovech a své slovo dodržím. I když oba dobře víme, jak se muži dívají na ženy se schopností zabíjet.“

„Nezajímají mne. Mám jiný cíl. V krvi mi koluje lovecká vášeň a postavím se každému, kdo se mne pokusí zastavit nebo jen zastrašit.“

„Vím, jdeš pevně za svými cíli.“

„Ano, jeden právě skončil, uvolnilo se místo pro další. Sto kusů vysoké a černé zvěře padlo mým přičiněním. Bylo by mi ctí se účastnit lovu na medvěda.“

„Jak jsem řekl, slib dodržím. Soutěž střelců i vzácný lov se uskuteční i s tebou. I kdybych vysázel na tvou účast polovinu svého jmění, udělám maximum pro vyhovění žádosti mého jediného potomka.“

Rytíř Jindřich z Licharnice dost nadsazoval. Jeden z nejbohatších pánů v kraji neměl nikdy hluboko do kapsy. Vlastní dceři by snesl i modré z nebe. Milada se za roky tréninku vyrovnala schopnostmi nejlepším rytířům v zemi. Uměla jezdit na koni jako vítr. Nebála se zkrotit splašeného vraníka. Vycvičil ji i v boji se zbraněmi. Excelovala v souboji s mečem, nožem, ale i ve rvačce se silnějším dovedla zvítězit. Kdyby se musela postavit několika mužům, vsadil by si na její vítězství. A teprve před týdnem završila šestnáct let.

Milada se tvářila nadmíru spokojeně. Konečně zvládla vše. Ne, že by nedokázala ulovit daný počet zvěře za mnohem kratší dobu. Lesy ukrývaly hojný počet kusů a nemusela je jezdit hledat nikam daleko. Klidně by jí postačilo jenom pár měsíců, a ne čtyři roky. Zkouška měla jasně dané podmínky - nesměla se vydat lovit bez otce a nemohla využívat žádné pasti na chycení zvířat. Musela se obejít bez pomoci padacích jam, chytací ohrady a nastražených ok.

„Stý ulovený kus si zaslouží vznešené místo. Jubilejní trofej ti bude ve zlých časech dodávat odvahu, v dobrých znásobí tvou radost.“

„Umístím ji do mého pokoje. Bude mi denně na očích. Neustále!“

„Ehm, to je myslím dost přehnané. Dívčí pokoj by se neměl rovnat loveckému.“

„Ale tatínku...“

„Dost! Žádné dohady. Jsem tvůj otec a vždy mne posloucháš na slovo. Proč najednou odpor a slovní hromobití?“

„Nedohaduji se. Nepustil jsi mě ke slovu.“

„Nemusím, protože vím, co následuje. Poslouchej mne. Před měsícem jsem zašel do tvého pokoje a zůstal zděšen. Proč tolik trofejí, kůží s hlavami? Prak na stolku před zrcadlem, luky opřené o stěny, nože všude, kam člověk pohlédne. A to ani nemluvím, že ke svému loži často zveš i několik psů. Nadešel čas změny. Nechám tvé prostory předělat.“

„Nerozumím. Nikdy jste nic nenamítal, otče. Komu vadí zbraně blízko mé postele? Kdo si opovažuje odhánět mé psí přátele od lůžka? Stěžoval si někdo na mou nedívčí zálibu?“

„Zajímám se jenom já, věř mi. Až dosud se dalo vše tolerovat. Dál si ale nemyslím, že mi nahradíš syna úplně ve všem. Rosteš a nastal čas tě začít více vnímat po ženské stránce.“

„Jsem přece dívka, ne chlapec. Od svého narození. Nikdy jste mne nikomu nepředstavoval v chlapeckém přestrojení.“

„Tvé schopnosti odpovídají statným mládencům, a ne křehkým květinám. Ano, jde o mou chybu. Nic nepopírám. Já si tolik přál syna a nemyslel na strašlivé důsledky.“

„Nic zlého se přece nestalo. Jsem šťastná. Nic vám nevyčítám. A nikdy nebudu! Co se děje? Dříve jste se mnou nemluvil tímto způsobem.“

„Musíš se vdát. Musíš...“

„Ne, to ne.“

„Vdavkám se nevyhneš. Objevilo se hned několik zájemců o tvou ruku. A v zájmu budoucího bezpečí...“

„Ne! Nechci. Ještě ne, prosím.“

„Šestnáct let je na vdávání takřka pozdě. Zaslíbení z dětství pominulo kvůli úmrtí ženicha. Další nabídky jsem odmítal, ale dál nemohu. Dostaneš obrovské věno a muž si tě bude jistě velmi vážit.“

„K ničemu podobnému nedojde. Každý muž mnou opovrhne. Zakáže mi, co jsem se dosud naučila a v čem vynikám. Zbydou mi jenom ženské činnosti, kterým jsem se dosud úspěšně vyhýbala. Nepozvednu meč, nenapnu luk a skončí i ostření nožů. Nebudu smět lovit po nocích, ale ani nad ránem. Zemřu žalem po skalách, lesích plné zvěře a po úlovcích.“

„Bez řečí, Milado. Jsi přece žena se svými přirozenými povinnostmi.“

„Najednou jsem pouhá žena, která se narodila, aby poslouchala ve všem muže a rodila děti? Proč?“

Jindřich z Licharnice stál před ní zachmuřený a nedokázal odpovědět. Celý život k němu vzhlížela. Zabil v ní něhu a slabost. Naučil netruchlit, rvát se a zabíjet. Najednou obrátil. Musel. Strach ho zahnal do kouta. Ona skutečně vždy poslechla na slovo, ale nyní jí křivdil. Snad by mohl ještě sňatkové plány o nějaký čas pozdržet. Darovat jí rok stejného štěstí. Protáhne přípravy, jednání. Ano, rok by připadal v úvahu. Déle ne. Zatím jí nic neodpověděl. Pouze k ní trochu provinile vzhlédl.

Mlčenlivost si vysvětlila po svém. Všechny zbraně odhodila, kopla do zabitého jelena a prchala odtud. Neběžel za ní. Nevolal. Horká hlava musela nejprve vychladnout. Zůstal tady společně se sedícími a polehávajícími psy. Vrátí se později a promluví s Kateřinou. I ona ho varovala před dcerčiným hněvem.

Milada se proplétala mezi stromy. Zastavila až na místě, kde zanechala koně. Ještě ráno se těšila, jak při ranní pastvě vyruší stádo vysoké zvěře a dostane se jí nejsladší odměny v životě. Úzkost vystřídala ten ohromující pocit. Lhala, když tvrdila cosi o neexistenci podobné povinnosti. Matka ji častokrát upozorňovala na den, kdy se přiblíží vdavky. Pokaždé vyslechla věty obsahující prosby o sňatek, ale vzápětí je vypustila z mysli. Zaháněla je záměrně.

Svižně odvázala koně od stromu, nasedla a tryskem uháněla pryč úchvatnou přírodou. Nenáviděla podřizování se mužům. Nesnesla pomyšlení na ztrátu krásné volnosti a moci. Okolní krajina jí byla chotěm, ve zlých i dobrých časech stála nepřetržitě u ní. Zasnoubila se s vodou, větrem, sněhem, sluncem, ohněm i vzduchem. Poznávala kámen po kameni, pokroucená křoviska, vzrostlé stromy, klikatící se pěšiny. Jiné manželství nemohla přijmout. Každý další posvátný svazek jí ubere dech.

Stále nutila koně k rychlejšímu tempu. Zastavila se až ve chvíli, kdy z dálky viděla siluetu hradu. Mocný tajnůstkář. Nejúchvatněji vypadal ponořený do mlhy. V opačné pozici se z hradeb ráda dívala na okolní krajinu v bouři, v dešti i za slunce. Nasávala nekonečno a samu sebe vysoko nad pohlcující nádherou.

Hrad Licharnice se před ní tyčil na strmé skále. Skalnaté návrší se nalézalo v Železných horách a v blízkosti se rozprostíraly hned dvě rokle – jihovýchodním směrem Peklo a na severozápadě Lovjertinská. Mohutná okrouhlá věž chránila hlavní palác společně s příkopy a valy. Parkán zesiloval hrad opevněný kamennou hradbou na východní a západní straně. Příchozí vstupovali do hradu branou ve východní hradbě.

Strážci si její postavy všimli dost brzy. Hradní brána čekala otevřená při jejím příjezdu. Na koni se vřítila dovnitř. Rychle sesedla, přivázala hřebce k dřevěnému sloupku a pospíchala za matkou. Nevnímala lidi kolem sebe. Motali se jí pod nohy a pokoušeli se na něco ptát. Co si přála? Co? K čemu by jim asi posloužila odpověď v tento moment? Naprosto k ničemu.

„Věnujte se své práci, zač vás platíme?“ houkla podrážděně a nečekaně. Odehnala další dotěry. Nikdy na své poddané nekřičela bezdůvodně. Teď ano.

„Je to pravda?“

Vyrušila svou matku, když ochutnávala jablko a přebírala od služebné pohár vody. Žena s oválným obličejem měla nevysokou postavu, o celou hlavu nižší než její mladinká dcera. V bílo hnědých šatech se zlatým řetězem, a s medailonkem na krku, k ní zamyšleně vzhlédla a pak se usmála.

„Milado, řítíš se rychlostí koně a příliš nechápu tvou prosbu. K čemu se vztahuje zmiňovaná pravda?“

„Musím se vdát? Odpovězte mi pravdivě, prosím.“

„Zlatíčko, žádná žena se nevyhne sňatku. Dávno jsem tě na to upozorňovala.“

„Ani já bych nemohla patřit mezi výjimky, když jsem daleko silnější než mnozí muži?“

„Ani ty, drahá.“

„Nemohla bych přece jen zůstat svobodná? Snad by mi otec povolil žít dalších několik let bez manžela.“

„Otec si o tebe dělá starost. O nás obě. Obává se, že se mu přihodí něco zlého při častém cestování a my zůstaneme na hradě samotné. Ženy tvoří snadný cíl pro zlosyny.“

„Ubráním nás. Přísahám.“

„Milado, nezlob se. Ustupování a oddalování ničemu neprospěje.“

„Například, k méně rokům trápení.“

„Pojď ke mně.“

Milada odvrátila hlavu a neudělala ani krok vpřed. Trucovala. Nemohla brečet matce v náručí. Zavrhla další škemrání. Slušelo se poslouchat rodiče. A právě to odmítala! Odmlouvala, bránila se a doufala v zásadní zlom v jejich názoru.

„Nejraději bych se všem mužům vyhnula až do smrti. Rozhodla jsem se je nenávidět do jednoho.“

Matku už nenechala promluvit. Dupla, otočila se a nazlobeně utíkala pryč.

„Milado, kam běžíš? Vrať se a probereme spolu tvá nerozvážná slova. V klidu si popovídáme.“

Dceru nezastavila. Uháněla před hrad, tam se opřela o hradební zeď. Vydýchávala se. Se zdviženou hlavou koukala k oblakům. Uvnitř jí kolovalo naprosté pobouření a pochybovala o snadném přijetí jakéhokoli muže do svého života. Samozřejmě myslela stav manželský. Nehodlala rodit děti. Zůstávat opuštěná na hradě, zatímco manžel si bude vyřizovat obchodní záležitosti, vykonávat diplomatická poslání nebo se účastnit válečných tažení. Nemohla zůstat skryta kdesi mezi kameny, když by obstála i při obraně majetku.

Sklonila hlavu k zemi. Sledovala vlastní stín, ale na hlas služebné Eliny zareagovala až na druhý pokus.

„Slečno Milado, nesu vám šťastnou novinku.“

„Budeš se vdávat?“ nasadila ironicky k pětadvacetileté vdově. Elina byla krev a mléko, již porodila pět dětí. Tři z nich však nepřežily kruté mrazy v uplynulých zimách. Okolo uší se jí vlnily dva hnědé prameny, neposlušně uniklé zpod čepce.

„Vdávat? Něco jste zaslechla?“

„Tady se každý musí vdávat. Jak dlouho už je tvůj muž po smrti? Šest měsíců, nebo déle?“

„Dej mu pánbůh lehkou zemi,“ pokřižovala se a sklonila hlavu, aby zašeptala: „Sedm měsíců už odpočívá na onom světě.“

„Ha? Co se tedy děje s novým mužem. Ano, nebo ne? Prozradíš mi veselkové novinky dobrovolně?“

„Samozřejmě, paní. Nevím, jak se k vám donesla tato zpráva. Dosud není nic jistého,“ odvětila raději neurčitě a své skutečné plány tajila.

„Dobře. Nezávidím ti, nemysli si. Sama bych se úplně vyhnula podobným slavnostem. Navíc, když se jedná o mou vlastní.“

„Stanete se něčí ženou? Odpusťte mi troufalost.“

„Ne! Nestanu!!!“

Rozzlobená Milada z Licharnice pouštěla hrůzu i na služebnou, ke které si dosud nic zlého nedovolila. Elina jí vzápětí spravila náladu výbornou novinkou.

„Já za vámi přišla v úplně jiné záležitosti. Žádné projednávání vdavek. Měla byste se mnou jít hned do psince. Vaše fenka Zanita již porodila štěňata!“

„Ano?“ zavýskla radostí a okamžitě zapomněla na předešlé strasti. „Proč jsi mi to neřekla rovnou? Zbytečně jsem se zdržela. Honem, poběžme!“

Psi ji vždycky dostali z úzkých. Chovala se k nim přátelsky a s patřičnou úctou, ale nevyhnula se jejich četným úmrtím z důvodu nemoci, stáří či nehody během samotného lovu.

„Pět nádherných štěňat!“ vyvýskla radostí a poklekla k nim. Jedno po druhém si vzala do rukou a pozorně prohlédla. Vlastnila nejlepší psy z okolí, právě narozená mláďata rovněž zařadí mezi výjimečné psí miláčky!

*

Koncem dubna ji navštívila milá přítelkyně. Sama pro ni poslala dva muže, aby ji chránili na nebezpečných cestách. Ofka od Čáslavi byla nevlastní dcerou otcova věrného přítele Ctibora Voranovského. Neprožila příliš šťastné dětství. Tedy pokud vzala v úvahu část života, než se stal Ctibor součástí jejich rodiny a pojal její matku za svou choť.

Od té doby již uběhlo mnoho let. Ofka získala nové sourozence, žila poklidným životem, ale stejně z ní Milada cítila jistý smutek.

Na druhou stranu byla Ofka jediná její přítelkyně. Žádná z dívek ji k srdci tolik nepřirostla, i když se i k ní mnohdy chovala dost tvrdě.

„Žádné slitování, jinak se nenaučíš nic!“ pouštěla se do ní častokrát. Nevyhýbala se křikům a rozkazům pro dobro zadaných úkolů. Ofka nikdy nepípla na odpor. Mlčky vše opakovala, s menšími či většími úspěchy. Milada se pro ni stala obrovským vzorem, ale nikdy se jí nevyrovnala, i když se hodně snažila.

„Musíš zamířit správně, takhle netrefíš ani obrovskou skálu. Ještě se nevzdávej a nikdy neříkej, že nemůžeš. Nepřítel nesmí nic vědět o tvých slabinách. Rozumíš?“

Různé příkazy od ní dostávala od doby, kdy se poprvé setkaly. Milada se na ni hodněkrát i hněvala. Ostře útočila a divila se křehké dívce, že nikdy neuronila ani slzu. Přikyvovala a slibovala zlepšení. A jednoho dne v ní našla dokonalý poklad.

Stalo se tak po události, kdy se jedné feně narodilo pět štěňat. Příliš slabých. Pouze dvě přežila měsíc života. Milada se je rozhodla darovat své přítelkyni, protože k lovu si je netroufla v budoucnu pouštět. Za půl roku jí přivezla dva psy zpět – skvěle vycvičené, poslušné a schopné uspět v nejnáročnějších štvanicích na zvěř. Psi se obyčejně cvičili přirozeně ve smečce a samotným lovem, ale uznala - po Ofčině tréninku a péči získali náskok před ostatními. Stali se tahouny pro další. Nebáli se zaútočit na kance, jelena či medvěda. Šlo o silné a statečné psí šelmy.

„Jak jsi to dokázala?“ ptala se tehdy.

„Náhodou,“ pokrčila rameny a cítila se šťastně, jelikož Milada nešetřila slovy obdivu a chvály. Věnovala jí další štěňata a úspěchy se opakovaly. Brzy měla pro licharnické psy dokonalou cvičitelku, která uměla její chov obohatit též o ceněné slídníky. Zrovna dnes přivezla dva. Pes slídník byl vzácným darem a potěšil i samotného krále, holdujícího si v lovech na zvěř po celé zemi.

Poslední roky se sice dívky viděly stále méně, ale přátelství a důvěra se nezmenšovaly. Navštěvovaly se párkrát za rok. Dřívější četná setkání řídla, ale narůstala jejich vzájemná radost ze shledání.

„Milá Ofko, jsem moc vděčná za chvíle s tebou. Za tolik pohody a uvolněného povídání.“

„Milado, vypadáš stále lépe. Určitě máš za sebou nespočet úspěšných lovů.“

„To ano. Dokonce i jubilejní stý,“ smála se, „A co ty? Už jsi ulovila aspoň poraněného zajíce?“

Schválně si ji dobírala.

„Zajíce? Ani náhodou, oni strašně rychle běhají. Ale veverku.“

„Veverku? Vždyť i ta je hodně mrštná, a dokonce menší než zajíc.“

„No, při cvičení psů se mi poštěstilo. Zaštěkávali ji a sama víš, veverka se nikdy neukrývá, jenom skočí na strom. Usadila se celkem nízko, vystrašeně čekala a já vystřelila šíp. Zasáhla jsem ji. Nejspíše náhodou, ale trefila.“

„I náhody se počítají. Brzy se staneš schopnou zásobování nejlepších hostin. Pečená veverka je skutečná lahůdka.“

„Ano. Přijdu jim nabídnout jednu chuděru veverku pro sto hostů.“

Obě se rozesmály a znovu se radostně objaly. Příjemné okamžiky si uměly vychutnávat stejně jako vdechování vůní teplejšího období roku.

„Zajdeme se za nimi podívat?“

„Proč ne? Velice ráda se seznámím s mými novými svěřenci.“

Psář zrovna doléval psům vodu a vytratil se ihned po pozdravení dvou žen. Milada s Ofkou se dívaly na více než tři desítky ohařů, chrtů a dog různého stáří. Mezi nimi nechyběli ani slídníci z minulé várky, dovezené Ofkou po řádném výcviku. Fenu Zanitu od nich nedávno oddělila, aby měla klid na štěňata.

„Vyber si na vycvičení, jaké chceš. A jednoho si nech pro sebe. Minule ses mi zmiňovala, že zemřel tvůj pejsek Mišul. Ty jsi pro smutek nechtěla jiného. Jistě již pominulo to nejhorší. Není nic lepšího než překrýt bolest šťastným štěněcím skotačením. Udělej z nich správné lovce, umíš to naprosto dokonale.“

„Děkuji, tvoje uznání mne moc těší.“

V několika týdnech byla štěňata plná života. Vzaly je společně s fenou ven, kde je Ofka v trávě ostře sledovala. Potom ukázala na dvě.

„Tenhle psí kluk bude dobrý lovec a tahle fenka je dokonalá dračice, jen tak ji nic nezlomí. Vezmu si je do parády a uvidíš, brzy ti je opět vrátím zcela dokonalé a jedinečné.“

„A jaké si necháš pro sebe?“

„Bohužel, žádné. Ráda bych, ale... špatně se mi o tom mluví.“

Posmutněla. Zírala před sebe a Milada ji upřeně pozorovala.

„Co se přihodilo? Někdo ti ublížil?“

„Ne, neublížil.“

„Copak tě tíží? Vypadáš nešťastně.“

„Nechci tě zatěžovat hloupostmi. Nikdy jsem se nehrnula do vdávání. Doufala jsem, že mne žádný muž ve svém životě nebude potřebovat, ale je vše jinak. Budu se vdávat, již padlo rozhodnutí.“

„Cože? Tak tebe taky chtějí provdat? Co těm našim tatíčkům přelétlo najednou přes nos?“

„Ty snad taky?“ ožila najednou Ofka a odlepila oči od země. V očích se jí zableskly jiskry naděje. Milada umí odporovat i silným protivníkům. Nebojí se mužů. Řekne jim, co si myslí. Nepodřídí se žádným horlivým choutkám.

„Ano, má se mnou stejné plány. Již dlouhou dobu hledám správná slova, abych se šikovně vyvlékla z povinnosti ženy. Bohužel. Ani já neslavím velké úspěchy, jen menší – dosáhla jsem odkladu.“

„Přimluvíš se i za mne?“

„Pokusím se, ale obávám se nezdaru.“

„Chápu. Snad na mě dolehne i lepší nálada.“

„Umím se vžít do tvých pocitů. Ty budeš šťastná, věřím tomu. Jsi stvořená pro muže. Obětavá a hodná. Neusídlil se v tobě samý vzdor proti přirozené ženskosti. Každý muž si tě bude hýčkat a chránit tě svými silnými pažemi.“

Podívala se jí do tváře, z očí jí kanuly drobné slzy. Obrátila se a setřela je paží. Potom se postavila opět tváří v tvář přítelkyni a pousmála se.

„Myslíš? Dojala si mne až k slzám.“

„Měkkoto! Nic ve zlém... Já jsem tvrdá skála. Srdce mám z kamene a každý muž se mnou zažije pád přímo do pekel. Nechci žádného manžela. Zatím nepadlo poslední slovo. Kdo myslíš, že ho vyřkne?“

„Nepochybuji ani chvilenku. Ty! Kéž bych mohla být stejná jako ty. Jenže to nejde, nemohu odporovat svým rodičům. A máš pravdu, příliš se od tebe liším. Žena se musí vdát a dát svému muži kopec dětí.“

„A o koho jde? Znáš ho? Povídej...“

„Dosud jsem ho neviděla, ale doneslo se mi pár zvěstí.“

Daly se do klábosení. I přes snahu, Ofka úplně nezakryla smutek, své povídání prokládala mnoha povzdechy. Přála si být silná a odvážná. Nic by ji nezaskočilo a z paměti by hned vymazala všechny hrůzy. Hlavně jedna vzpomínka měla být dávno zapomenuta. Roky ubíhaly, ale stále se nečekaně vracela a hrůzná situace se jí vkrádala do snů. Stejně silná, stejně odpudivá.

Nikdo se neuměl vžít do pocitů bezmoci. Nikdo jí nemohl pomoci k úplnému klidu a porozumění. Vyplašila se pokaždé, když se jí muž pokusil lehce dotknout. Nedokázala se proměnit v rozesmátou ženušku, spokojenou se vším na světě. Nemohla, ale pokusí se, aby splatila dluhy ke svému nevlastnímu otci. Léta ji šatil, krmil, miloval a trpělivě čekal na odezvy přízně. Oblíbila si ho a za mnohé mu vděčila. Nesmí ho zklamat.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Kapitola první – jaro 1357