Copyright © 1990 by Stephen King

Original English title: Four Past Midnight

All rights reserved

Published by agreement with the author

and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Ivan Němeček, 2002

Cover art © Robin Brichta, 2016

Copyright © for Czech edition by Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2017

Všechna práva vyhrazena

ISBN 978-80-7306-920-9 (ePub)

ISBN 978-80-7306-919-3 (mobi)

V pustině

jsem uviděl stvoření, nahé, zvířecké,

které dřepíc na zemi

drželo v rukou své srdce

a pojídalo je.

Povídám „Je dobré, příteli?“

„Je hořké, hořké,“ odpovědělo,

„ale já je mám rád,

protože je hořké

a protože je to mé srdce.“

Stephen Crane

Políbím tě, holka, a obejmu tě,

udělám s tebou všechno to, co jsem ti slíbil

v hodině půlnoční.

Wilson Pickett

PŘESNĚ O PŮLNOCI

ÚVODNÍ POZNÁMKA

Podívejme se na to takhle – už jsme tu zase všichni. Zase jsme se dokázali vrátit. Doufám, že jste aspoň z poloviny tak šťastní jako já. Připomíná mi to jeden příběh, a protože vyprávěním příběhů se živím (a udržuju se v příčetném stavu), povím vám ho.

Někdy začátkem roku 1989 – tohle píšu koncem července – jsem v televizi zaujatě sledoval zápas Boston Red Sox s Milwaukee Brewers. Robin Yount z Brewers se postavil na metu a bostonští komentátoři žasli nad tím, že mu je teprve něco přes třicet. „Někdy mi připadá, že Robin pomáhal Abneru Doubledayovi lajnovat hřiště,“ poznamenal Ned Martin, když Yount odcházel k území nadhazovače, aby se vypořádal s Rogerem Clemensem.

„Přesně tak,“ souhlasil Joe Castiglione. „Přišel do mužstva hned ze školy – myslím, že za Brewers hraje už od čtyřiasedmdesátého.“

Napřímil jsem se tak prudce, že jsem na sebe málem vylil plechovku pepsi. Tak moment! pomyslel jsem si. Tak moment, krucinál! Vždyť já ve čtyřiasedmdesátém vydal svou první knihu! A to není tak dávno! Co je to za kecy, že pomáhal Abneru Doubledayovi lajnovat hřiště?

A pak mě napadlo, že vnímání ubíhajícího času – tak, jak se jeví v následujících příbězích – je výsostně individuální. Je pravda, že od vydání Carrie na jaře 1974 (ve skutečnosti vyšla dva dny před zahájením baseballové sezony, v níž hrál mladičký Robin Yount svůj první zápas za Milwaukee Brewers) neuběhlo podle mě zase tolik času – vlastně se stačí letmo ohlédnout přes rameno – ale léta se dají počítat i jinými způsoby, a podle některých může být patnáct let skutečně dlouhá doba.

V roce 1974 byl prezidentem Gerald Ford a v Íránu vládl šáh. John Lennon byl naživu, stejně jako Elvis Presley. Donny Osmond a jeho bratři a sestry zpívali vysokými pisklavými hlásky. Videorekordér už byl vynalezen, ale dal se koupit jen v několika zkušebních obchodech. Znalci předpovídali, že po jejich rozšíření zadupe systém Beta firmy Sony svého soupeře VHS do země. Myšlenka, že lidé si brzy budou moct půjčovat oblíbené filmy, jako si půjčují knihy ve veřejné knihovně, byla stále v nedohlednu. Ceny benzinu dostoupily závratných výší – osmačtyřicet centů za galon normálního benzinu, pětapadesát za galon bezolovnatého.

Nenápadně mi začínaly šedivět vlasy a vousy. Mé dceři, která je teď ve druhém ročníku na univerzitě, byly čtyři roky. Můj starší syn, který je teď vyšší než já, si hrál na foukací harmoniku a frajersky bujné dlouhé kadeře Sammyho Hagara začínaly teprve rašit. A můj mladší syn, který nadhazuje a hraje na první metě v Malé lize, se měl narodit teprve za tři roky.

Čas je podivně pružný a rád se vrací. Když nasednete do autobusu, říkáte si, že vás neodveze daleko – možná na druhý konec města, dál ne – a najednou, krucinál! Jste v polovině jiného kontinentu. Připadá vám tahle metafora trochu naivní? Mně taky, ale na tom přece vůbec nezáleží. Podstata času je tak záhadná, že i tak jalový postřeh, jaký jsem právě uvedl, si dokáže udržet hutný ozvuk.

Jedno jediné se za celá ta léta nezměnilo – a to je hlavní příčina, proč mi někdy připadá (patrně stejně jako Robinu Yountovi), že vůbec žádný čas neuběhl. Dělám přece stále totéž: píšu příběhy. A je to pro mě stále mnohem víc, než umím – já totiž tu práci pořád miluju. Byl bych nerad, kdybyste mě pochopili špatně – miluju svou ženu a své děti, ale stále mi dělá potěšení nacházet ty podivné vedlejší uličky a vydávat se po nich a zjišťovat, kdo v nich bydlí a co dělá a co komu dělá a možná i proč mu to dělá. Stále miluju podivnost těchto výprav, ten nádherný okamžik, kdy se obraz vyjasní a události do sebe začnou zapadat. Každý příběh je zvíře s ocasem. Je rychlé a mně se někdy nepodaří je za ten ocas chytit, ale když se mi to podaří, držím je pevně… a je to báječný pocit.

Až tahle kniha v roce 1990 vyjde, budu už šestnáct let vypravěčem z povolání. Dávno předtím, než jsem se nějakým mně poněkud nepochopitelným způsobem stal známým americkým vypravěčem hrůzostrašných příběhů, jsem vydal knížku Čtyři roční doby. Byl to soubor čtyř dosud nepublikovaných novel, z nichž tři nebyly horory. Vydavatel knihu sice přijal v dobré víře, ale podle mě i s pochybnostmi. Ty jsem měl ostatně i já. Jak se ukázalo, nemuseli jsme si dělat starosti. Někdy spisovatel vydá knihu, která je přirozeně šťastná, tak jako pro mě byly Čtyři roční doby.

Jeden z těch příběhů, Tělo, byl zfilmován pod názvem Stand By Me… a byl to první úspěšný film podle mé knihy od Carrie (tu natočili v dobách, kdy Abner Doubleday lajnoval hřiště, vy už víte s kým). Rob Reiner, který Stůj při mně natočil, je jedním z nejvýtečnějších a nejchytřejších filmařů, s jakým jsem se kdy setkal, a já jsem hrdý, že jsem s ním mohl spolupracovat.

S pobavením musím poznamenat, že společnost, kterou pan Reiner vytvořil po úspěchu Stůj při mně, se jmenuje Castle Rock Productions… jméno, které budou mnozí mí dlouholetí čtenáři dobře znát.

Kritikům se Čtyři roční doby většinou také líbily. Téměř každý napadl jednu novelu, ale vzhledem k tomu, že si pro sžíravou kritiku vybral každý jinou, cítil jsem, že toho můžu beztrestně nedbat… a taky jsem nedbal. Takový přístup ovšem není možný vždycky; když skoro všechny recenze rozcupovaly Christine, zdráhavě jsem si přiznal, že zřejmě není tak dobrá, jak jsem doufal (což mi ovšem nezabránilo těšit se z honoráře). Znám spisovatele, kteří prohlašují, že recenze nečtou, a pokud je čtou, tak jim ty špatné nevadí, a myslím si, že v podstatě existují dva druhy autorů – a já patřím k tomu druhému. Jsem posedlý možností špatných recenzí a dlouze se nad nimi zamýšlím. Dlouho se však s nimi netrápím; odkrouhnu si pár dětí a stařenek a jsem z toho venku.

Nejdůležitější bylo, že Čtyři roční doby přijali dobře čtenáři. Pokud si vzpomínám, jediný čtenář mi tehdy nevyčítal, že to, co jsem napsal, není horor. Většinou mi chtěli sdělit, že jeden z těch příběhů nějak rozbouřil jejich pocity, donutil je k zamyšlení, ke vcítění, a právě jejich dopisy jsou mi skutečnou odměnou ve dnech (a je jich mnoho), kdy ke mně slova přicházejí jen klopotně a inspirace je skrovná nebo nulová. Bůh požehnej a zachovej Stálého čtenáře; ústa mohou vyprávět, ale bez pozorného naslouchajícího ucha příběh neexistuje.

Bylo to v roce 1982. Milwaukee Brewers jedinkrát vyhráli Americkou ligu, vedeni – ano, správně – Robinem Yountem. Yount toho roku nasbíral 331 bodů, udělal dvacet devět homerunů a byl vyhlášen nejužitečnějším hráčem Americké ligy.

Byl to dobrý rok pro nás oba.

Čtyři roční doby nebyly plánovanou knihou; přišly samy. Ty čtyři novely mi vyplynuly v nepravidelných intervalech v průběhu pěti let a byly příliš dlouhé, abych je vydal jako povídky, a příliš krátké, než aby mohly vyjít samostatně. Bylo to jako nadhoz neexistujícímu pálkaři nebo odpal s postupným dosažením jedné, dvou, tří met a homerunu v jednom zápasu – takový výkon má zhruba stejnou statistickou pravděpodobnost jako vznik té knihy, jejíž úspěch a přijetí mi udělaly velkou radost, ale zároveň jsem po odevzdání rukopisu nakladatelství Viking Press pocítil zřetelnou lítost. Věděl jsem, že ta kniha je dobrá, a taky jsem věděl, že už zřejmě další podobnou v životě nenapíšu.

A jestli čekáte, že řeknu Tak to jsem se spletl, musím vás zklamat. Kniha, kterou držíte, je zcela odlišná. Čtyři roční doby zahrnovaly tři novely, které by se daly zařadit do „hlavního proudu“, a jeden příběh z oblasti nadpřirozena, zatímco v téhle knize jsou všechny čtyři příběhy horory. Jsou taky poněkud delší než příběhy ze Čtyř ročních dob a z větší části jsem je napsal během dvou let, kdy jsem údajně odešel do důchodu. Odlišné jsou možná proto, že vzešly z mysli, která se bezděčně obracela, alespoň dočasně, k temnějším námětům.

Kupříkladu k času a jeho ničivým účinkům na lidské srdce. K minulosti a ke stínům, které vrhá na současnost – stíny, v nichž občas vyrůstají nepříjemnosti a v nichž se ještě větší nepříjemnosti skrývají… a bytní.

Ne všechny mé zájmy se však změnily a většina mých přesvědčení ještě zesílila. Stále věřím v nezdolnost lidského srdce a v absolutní platnost lásky, stále věřím, že lidé jsou schopni navazovat spojení a že duchové, kteří v nás sídlí, se mohou občas dotknout. Stále věřím, že cena za taková spojení je strašlivě, bezmezně vysoká… a stále věřím, že hodnota, již obdržíme, i tuhle cenu převáží. Myslím, že stále věřím v příchod čistoty a v nalezení místa, kde se můžeme postavit na odpor zlu… a hájit to místo až do smrti. Jsou to starosvětské myšlenky a přesvědčení, ale lhal bych, kdybych nepřiznal, že se k nim hlásím.

A taky stále miluju dobrý příběh. Rád si ho poslechnu a rád ho vyprávím. Možná víte nebo nevíte (nebo je vám to jedno), že jsem za vydání téhle a dvou následujících knih dostal spoustu peněz, ale jestli to víte a zajímá vás to, měli byste taky vědět, že jsem nedostal ani cent za sepsání těchto příběhů do knihy. Akt psaní je penězi nevyjádřitelný, stejně jako všechno, co se děje samovolně. Peníze jsou úžasná věc, ale když dojde k samotné tvorbě, je nejlepší na ně moc nemyslet, protože v celém tvůrčím procesu působí konstipačně.

Způsob, jakým své příběhy vyprávím, se myslím taky trochu změnil (doufám, že jsem se zlepšil, ale to by měl každý čtenář posoudit sám), jenže to se celkem dalo očekávat. Když Brewers ve dvaaosmdesátém vyhráli Americkou ligu, Robin Yount hrál na spojce. Teď hraje na centru. To zřejmě znamená, že je trochu pomalejší, ale pořád chytá téměř všechno, co jde na něj.

Mně to stačí. Mně to úplně stačí.

Vzhledem k tomu, že čtenáři jsou většinou zvědavi, odkud příběhy pocházejí nebo jestli jsou součástí nějakého širšího autorova záměru, opatřil jsem každý příběh krátkou předmluvou, kde uvádím, jak došlo k jeho napsání. Možná vás ty předmluvy pobaví, ale rozhodně je nemusíte číst, když nechcete; nejedná se o domácí úkol a nikdo vás z nich nebude zkoušet.

Dovolte mi, abych na závěr řekl, že je úžasné být tady živ a zdráv a znovu k vám promlouvat… a taky je dobré vědět, že vy jste stále tam, živí a zdraví, a že čekáte na výlet někam jinam, někam, kde stěny mají možná oči a stromy uši a něco skutečně nepříjemného se snaží proplížit z podkroví dolů k lidem. I když mě tenhle fenomén stále zajímá, dnes už mě víc zajímají lidé, kteří možná bystří, možná nebystří sluch, aby to plížení zaslechli.

Než půjdu, měl bych vám říct, jak skončil ten baseballový zápas. Brewers nakonec nad Red Sox vyhráli. Clemens vystrajkoval Robina Younta hned na jeho první pálce, ale podruhé už Yount (který podle Neda Martina pomáhal Abneru Doubledayovi lajnovat hřiště) poslal dvakrát míč za levé pole a udělal dva přeběhy.

Doufám, že Robin s hraním ještě nepřestal.

Já taky ne.

Bangor, Maine,

červenec 1989

Několik slov překladatele

Milí čtenáři,

rád bych ty nejpozornější z Vašich řad uklidnil dříve, než se začnou rozčilovat nad případnými nepřesnostmi. I sám pan King se na následujících stránkách přiznává k pochybnostem o tom, že má ohledně letecké terminologie všechno správně. Jedním problémem překladu byla skutečnost, že autor někdy používá laické výrazy (kukátko), které jsem zachoval. Další výrazy, které jsem přeložil podle smyslu, se v letadlech s českými posádkami nepoužívají (přípravna, hlavní kabina). Nejvíc mě ale bolelo, že neexistuje český výraz pro byznys třídu, a kdybyste se dožadovali letenky (palubní vstupenky) dejme tomu do obchodní třídy, nikdo by vám nerozuměl. Byznys je prostě byznys.

V této souvislosti bych chtěl poděkovat svým kamarádům Marcele Kotyšanové a Luboši Valentovi, kteří mě iniciovali do nadoblačného světa. A s panem Kingem prohlašuju: za to, co mám dobře, vděčím jim, za to, co mám špatně, si můžu sám.

Váš Ivan Němeček

ČASOŽROUTI

PRO JOEA, JEDNOHO

Z ÚPORNÝCH LETCŮ

JEDNA PO PŮLNOCI

PŘEDMLUVA K ČASOŽROUTŮM

Příběhy ke mně přicházejí v různou dobu a na různých místech – v autě, ve sprše, při chůzi, dokonce i při postávání na večírcích. Několikrát ke mně příběh přišel ve snu. Zřídkakdy ho však napíšu hned, když mě napadne, a nenosím žádný zápisník. Nezapisovat si nápady je cvičením pudu sebezáchovy. Dostávám jich spoustu, ale jen malé procento je k něčemu, a tak si je všechny skládám do jakési vnitřní kartotéky. Ty špatné nakonec zničí samy sebe, tak jako záznam z řídicího střediska na začátku každé epizody Mission: Impossible. Ty dobré to nedělají. Když občas vytáhnu zásuvku kartotéky, abych se podíval, co v ní zbylo, uvidím hrstku nápadů, z nichž vždy vystupuje zcela zřetelná ústřední představa.

V případě Časožroutů to byla žena, která tiskla ruku do pukliny ve stěně proudového dopravního letadla.

Nedělalo mi moc dobře říkat si, že toho o dopravních letadlech moc nevím, a přesto jsem si to stále říkal. Ta představa tam totiž byla pokaždé, když jsem otevřel kartotéku, abych do ní vložil další nápad. Byla tak živá, že jsem dokonce cítil parfém té ženy (byl to L’Envoi), viděl její zelené oči a slyšel její rychlý vyděšený dech.

Když jsem jednou v noci ležel v posteli na pokraji spánku, uvědomil jsem si, že ta žena je duch.

Vzpomínám si, jak jsem se posadil, svěsil nohy na podlahu a rozsvítil. Chvilku jsem tak zůstal sedět a celkem na nic jsem nemyslel… alespoň na povrchu. Pod povrchem však ten chlapík, který za mě skutečně dělá mou práci, pilně uklízel pracovní prostor a připravoval si stroje. Následujícího dne jsem začal psát. (Nebo to byl on?) Trvalo mi to asi měsíc a ze všech příběhů v knize se mi tenhle psal nejlíp, sám se skládal hladce a přirozeně, tak jak přicházel. Příběh či dítě přijde jednou za čas na svět téměř bez porodních bolestí, jako v tomhle případě. Protože měl apokalyptickou atmosféru, podobně jako má dřívější novela The Mist (Mlha), glosoval jsem v úvodu jednotlivé kapitoly starosvětským rokokovým způsobem. Vyšel jsem z něj se stejně dobrým pocitem, s jakým jsem do něj vstupoval… velmi vzácný jev.

Jsem lenivý badatel, ale tentokrát jsem se opravdu snažil. Fakta mi na správnou míru pomáhali uvést tři piloti – Michael Russo, Frank Soares a Douglas Damon. Když jsem jim slíbil, že nic nezkazím, byli mi i dobrými společníky.

Ale mám všechno správně? Pochybuju. Ani velký Daniel Defoe to nedokázal: Robinson Crusoe se svléká donaha, plave k lodi, již nedávno opustil… a pak si cpe do kapes věci, které bude potřebovat k přežití na pustém ostrově. A je tu taky román (jméno a autora taktně vynechám) o newyorském metru, kde si spisovatel zjevně plete strojvůdcovské kabiny s kójemi na veřejných záchodech.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

PŘESNĚ O PŮLNOCI

Několik slov překladatele

ČASOŽROUTI

JEDNA PO PŮLNOCI

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

SKRYTÉ OKNO DO SKRYTÉ ZAHRADY

DVĚ PO PŮLNOCI