Krása lidské duše (Ukázka)
Date: 2017-04-27 22:00:00+00:00
Publisher: Beta

OSHO

Krása lidské duše

Original English title: The Beauty of the Human Soul

Copyright © 1985, 2016 OSHO International Foundation, Switzerland.www.osho.com/copyrights

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2017

Translation © Jana Žlábková, 2017

All rights reserved (Všechna práva vyhrazena)

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation,www.osho.com/trademarks.

(OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International Foundation, www.osho.com/trademarks.)

Obsah této knihy je výběrem z různých hovorů, jimiž se Osho obracel k živému publiku.

Tato kniha obsahuje promluvy, které byly vydány pod názvem From Personality to Individuality,
kapitoly 11-14, 16, 17, 20, 23, 26, 29.

Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné
ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line (elektronicky přes internet) prostřednictvím

OSHO Library na www.osho.com.

ISBN 978-80-7306-924-7 (ePub)

ISBN 978-80-7306-923-0 (mobi)

Úvod

Tento soubor promluv se skládá z odpovědí na otázky žáků z Oshovy komunity v Oregonu. O procesu kladení otázek Osho řekl:

Jak mi máte položit otázku, která je smysluplná – není jen intelektuální, ale je existenciální a netýká se verbálního vědění, ale autentického žití? V této souvislosti je třeba mít na paměti pár základních věcí:

Když se ptáte, nedávejte mi přejaté a stereotypní otázky. Ptejte se na věci, které se týkají bezprostředně vás, mají pro vás určitý význam a obsahují poselství, jež vás může transformovat. Klaďte mi otázky, na kterých závisí váš život.

Nedávejte mi otázky, jež jste někde četli nebo slyšeli. A nehledejte je v minulosti, protože pak bude mluvit vaše paměť, nikoli vy. Pokud kladete přejaté otázky, nikdy nedospějete k autentické odpovědi. I když nějakou dostanete, nezaujme vás a vy nezaujmete ji. Vypůjčené otázky nejsou k ničemu. Ptejte se na věci, které zajímají vás. A když říkám „vás“, mám na mysli vás takové, jací jste v přítomném okamžiku, tady a teď. Jakmile vychází otázka z přítomnosti, stává se existenciální. Nezabývá se vzpomínkami, ale vaším bytím.

Nedávejte mi otázky, na jaké jsou pouze odpovědi, jež vás v ničem nezmění. Například se někdo zeptá: „Existuje bůh?“ Klaďte takovou otázku jen v případě, že vás odpověď změní – takže je-li bůh, budete jedním typem člověka, a jestli bůh není, budete úplně jiní. Ale pokud po odpovědi nedojde k vůbec žádné změně, znamená to, že vaše otázka je bezvýznamná. Pramení ze zvědavosti, nikoli ze zvídavosti.

Pamatujte si, že se máte ptát jenom na věci, které vás opravdu zajímají. Pouze tehdy pro vás bude odpověď přínosem.

Předmluva

Žijte upřímně a opravdově svůj vlastní život ve vlastním světle a nedejte se ovlivňovat ostatními lidmi – rodiči, knězi, politiky… Pokud kráčíte každý den do neznáma, aniž byste tušili, co se stane, a rozvíjíte kreativitu, citlivost a vnímavost a nelpíte na žádné ideologii, ale zkoumáte nové oblasti a poznáváte nové vrcholy bytí, pak přestanete být součástí davu.

Dav nenávidí osobité jedince už jen proto, že jsou úplně jiní. Bojí se jich, protože jsou rebelové. Nesnáší je, protože se nedají snadno zotročit. Ve skutečnosti to ani nejde. Nenávidí jejich inteligenci, radost a tvořivost. Chce je zničit.

Proto mají lidé strach ze života. Život je plný nebezpečí a na jeho cestě je spousta úskalí. Člověk nikdy neví, co se stane v příštím okamžiku. Všechno je možné. Nemůžete nic očekávat, protože život není povinen plnit vaše přání. Můžete žít s otevřeným srdcem, ale nemůžete žít s očekáváními. Čím víc jich máte, tím jste nešťastnější.

Můžete sejít z cesty. V životě je to možné, ale ve smrti se nic takového nestane. V životě můžete dělat chyby. Chcete-li opravdu žít, musíte se dopouštět mnoha omylů a chyb. Pamatujte si, že se nesmíte bát chybovat, protože jinak budete ochromeni strachem. Klidně dělejte chyby, ale mějte na paměti, že je nemáte opakovat. Jednou to úplně stačí. Vymýšlejte nové chyby, objevujte nové omyly. Nepadejte pořád do stejné jámy – hledejte jiné a nové. Když chybujete a sejdete ze správné cesty, rozvíjíte se. Je to jediná možnost růstu.

Život je nebezpečný a smrt je velmi pohodlná a příjemná. Co se vám může stát, když ležíte v hrobě? Nemáte problémy, netrpíte úzkostí. Nemůžete zbankrotovat, nemůže vás opustit manželka, nemůžete znovu zemřít. Smrt znamená bezpečí. Život není bezpečný a možné je cokoli. Život je plný nepředvídatelných událostí.

1. kapitola

Bůh: Přízračný vůdce

Osho,

Alan Watts kdysi řekl, že na něj vesmír působí dojmem, jako by bůh hrál určitou hru. Jaká je to hra a kdo ji hraje, jestliže bůh není?

Alan Watts byl milý chlapík, ale tento výrok ukradl z hinduistické mytologie. Dělal to po celý život, ale na Západě měli lidé pocit, že jim předkládá své osobní vhledy.

Po studiích se stal křesťanským knězem a získával spoustu vědomostí o různých náboženstvích ve snaze dokázat, že křesťanství je nejlepší, nejdokonalejší a nejopravdovější. Ale když se setkal s hinduistickým náboženstvím, nemohl už tvrdit, že křesťanství je vrcholem, jakého bylo na této zemi dosaženo. Proto říkám, že Watts byl milý chlapík. Byl upřímný a čestný.

Vzdal se kněžství a po zbytek života žil téměř jako žebrák. Východní náboženství na něj udělala obrovský dojem – především hinduistická představa o bohu hrajícím hru. V hinduismu se jí říká lílá. Je to jeden z největších přínosů hinduismu. Všechna ostatní náboženství věří, že bůh tvoří svět, což je velmi vážná záležitost. Pouze hinduisté jí ubírají na vážnosti. Říkají, že jde o pouhou hru na schovávanou. Bůh se schovává a bůh hledá: bůh je v mužích, bůh je v ženách. Podle hinduismu je existence stvořena z látky zvané bůh, ale nejde o stvoření – protože stvoření je spojeno s věcmi, jaké křesťanství, judaismus a islám nedokážou objasnit.

Za prvé, proč by měl tvořit právě bůh? Proč by to dělal? Pokud někdo tvoří, činí to z určité potřeby. Stavíte dům, protože potřebujete někde bydlet. Tvoříte, abyste naplnili určitou touhu. Je bůh plný tužeb? Jaký je pak rozdíl mezi bohem a člověkem? Že by bůh byl v nouzi? Je-li dokonce i bůh v nouzi, znamená to, že nikdy nemůžete dosáhnout stavu, v němž byste byli oproštěni od potřeb. Budou vás následovat jako stín, ať jdete kamkoli, a nikdy se jich nezbavíte. Dokud se neosvobodíte od potřeb, tužeb a chtění, budete dál otroci a zůstanete jimi navěky. Bůh, který tvoří z určité potřeby, je otrok.

Tento fakt má dalekosáhlé a velmi závažné důsledky. Je bůh povinen tvořit, nebo to dělá dobrovolně? Je-li to jeho povinnost, pak není všemocný. Někdo mu nařizuje, aby tvořil, a on nemá jinou možnost a musí to dělat. Nebo pokud řeknete, že jde o jeho rozhodnutí, vyvstane otázka, proč chce raději tvořit, než netvořit? Určitě k tomu má nějaký důvod.

Proč se bůh rozhodl, že bude tvořit? Jeho důvod musí být důležitější než on sám. Jestliže se i bůh musí řídit určitou logikou, proč byste se o něj měli zajímat? Úplně stačí, abyste poslouchali vlastní rozum, který vám nemůže vzít ani bůh.

Proč bůh tvořil v určitém okamžiku, v určitém čase? Co dělal předtím? Celou věčnost byl bez práce. Co ten chlápek vlastně dělal? Spal? Byl v kómatu? Popíjel? A pak začal náhle jednoho dne tvořit. Křesťanská teologie, islám ani judaismus nedokážou předložit jediný důkaz objasňující, proč v určitou chvíli pocítil touhu tvořit. Taková touha je ve skutečnosti biologický a sexuální jev. Sexuální energie je tvůrčí energií.

Mezi ženami není mnoho slavných malířek, básnířek a sochařek jen proto, že svou touhu tvořit naplňují rozením a výchovou dětí. Přivedou na svět živé a úžasné dítě – co se s tím dá srovnávat? Můžete namalovat obraz, a i když je hezký, pořád jde o neživou věc. Můžete skládat hudbu, můžete napsat píseň. Ale co je to všechno ve srovnání s krásným dítětem?

Zahleďte se dítěti do očí a všechny obrazy náhle poblednou. Když se dítě usměje, písně budou znít nezajímavě. Dítě dělá první krůčky a všechny vědy, umění jsou nic ve srovnání s radostí, jakou dítě cítí, protože umí chodit. A když poprvé promluví, viděli jste snad větší nadšení?

Matka sleduje, kdy se dítě v jejím lůně začne hýbat. Zkušená matka, která už porodila jedno či dvě děti, dokáže říct, jestli čeká chlapečka, nebo holčičku, protože děvčátko je klidné, zatímco chlapec začne brzy kopat. Chce být co nejdřív venku. Dívka nespěchá. A tento rozdíl trvá po celé dětství přes dospělost až do stáří.

Žena má určitou stabilitu, soustředěnost, pevný základ, jaký muži chybí. Muž je pořád v pohybu. Dokonce ani o dovolené nevydrží klidně sedět. Začne opravovat hodiny, které fungují naprosto dokonale. Rozebere je, i když jim nic není – problém je v muži! Nedokáže být v klidu. Otevře kapotu auta a něco dělá a vytváří zmatek. Po dovolené je unavenější, než když běžně přijde domů z kanceláře, protože celý den je v pohybu.

Povím vám příběh…

Žena si najala chůvu na hlídání dětí – měla jich téměř tucet. Řekla jí: „Dnes se vrátím domů trochu později. Děti vám dají pořádně zabrat, ale jinak to prostě nejde. Musím odejít, protože zemřel můj blízký příbuzný. Nezlobte se na mě, jestli přijdu hodně pozdě, a buďte trpělivá. Děti nakonec vždycky někdy usnou.“

Když se o půlnoci vrátila, zeptala se chůvy: „Už všechny děti spí?“ Chůva odpověděla: „Ano, ale jedno dělalo takové problémy, že jsem mu musela naplácat.“

Žena se zeptala: „Které?“ a chůva jí ho ukázala.

Žena opáčila: „Proboha! To je můj manžel!“

A chůva dodala: „Ale ten otravoval ze všech nejvíc. Celý den pořád něco dělal. Ostatní jsem zvládala celkem dobře, ale on je navíc veliký. A pak mě napadlo, že když to nepůjde po dobrém, musím použít násilí. Nacpala jsem ho do postele, ale on se okamžitě posadil a snažil se utéct.“

Muž je neklidný.

Matka velmi brzy pozná, jestli je v jejím lůně hoch, anebo děvče. Je šťastná, že může přivést dítě na svět a pomáhat mu růst a vyvíjet se, a právě proto nepotřebuje jinou kreativní činnost. Její tvůrčí touha je naplněna.

Ale muž má problém. Nemůže porodit dítě, nemůže ho nosit v lůně. Musí hledat nějakou náhražku, aby neměl pocit, že je horší než žena. V hloubi nitra trpí komplexem méněcennosti, a tak se snaží malovat obrazy, vytváří sochy, píše divadelní hry, poezii, romány a zkoumá vědecký svět kreativity.

Muž se tím snaží ženě říct: „Já jsem tvůrce. Ty jsi pouhý nástroj v rukou biologie – dítě není tvůj výtvor. Porodit ho dokáže každá žena, ale z každého muže nemůže být Picasso nebo Nižinskij nebo Nietzsche nebo Dostojevskij. Tohle je kreativita.“

Tímto způsobem muž kompenzuje a zakrývá svou méněcennost. Dělá to už celá tisíciletí a postupně přesvědčil sám sebe i ženu, že je jí nadřazený. Nedal ženě tvůrčí volnost, protože velmi dobře ví, že je stejně kreativní jako on. Žena dokáže tvořit jako Picasso a Dostojevskij a Bernard Shaw a Russell. V tom není problém. Ale musela by se vzdát představy o mateřství, protože je obtížné být matka a být jako Bertrand Russell. Jde o střet zájmů. Je těžké být ženou, matkou a zároveň malovat jako Picasso, protože takové obrazy vyžadují – stejně jako žena – celé bytí. Picassa obrazy ovládly. Ale žena si něco takového nemůže dovolit.

Když se narodí první dítě, začnou mezi manžely rozbroje, protože žena hraje hlavní roli a muž se ocitne na vedlejší koleji. Už není nejdůležitější, už nemůže být na prvním místě. Příroda podporuje především dítě, protože má budoucnost, a otec stejně jednou zemře.

Přírodu vždy zajímá něco nového, něco, co se rozvíjí a roste. Příroda je radši, když slunce vychází, než když zapadá. A je to naprosto logické. Jaký má smysl zabývat se něčím, co mizí?

Proč bůh musí tvořit? Možná to není on, ale ona – v tom případě je bůh žena a celý vesmír je jejím lůnem. Ale pak byste dávali boha na stejnou biologickou úroveň jako člověka, jako zvířata, jako cokoli jiného.

Nebo je bůh muž a cítí se méněcenný vůči nějaké ženě, o jaké nic nevíme. S jakou ženou chce soutěžit? V jeho životě určitě existuje žena a on se trápí komplexem méněcennosti a má pocit, že je neschopný. Tím, že stvořil celý vesmír, chce té ženě říct: „Koukni, tohle je výtvor.“ Ale v tom případě bůh přestává být bohem. Je stejný jako člověk, je stejným tvorem, jako jsme my. A jeho „tvoření“ je zpochybnitelné.

Jaký je jeho výtvor? Pokud to myslí vážně – a něco takového musí být myšleno vážně –, pak nemá tento život, jenž je plný utrpení a skončí v temnotě smrti, vůbec žádný smysl. Chce-li tvořit, nemusí vytvářet tak ubohou existenci spojenou s neštěstím, trápením a zoufalstvím – existenci, jaká je spíše prokletím než požehnáním.

Dostojevského nejslavnější dílo Bratři Karamazovi patří mezi nejlepší romány, jaké byly kdy napsány v jakémkoli jazyce. Líčí příběh tří bratrů a jeden z nich říká: „Jestli někdy potkám boha, chci mu vrátit vstupenku a zeptat se ho, kde je východ. Všude vidím jen vchody, ale kde je východ? Jak mě mohl jen tak stvořit, aniž by se mě dovolil? Jakým právem to udělal? Ani se mě nezeptal, jestli chci být stvořený. Nedal mi jinou možnost.“

Je to totalitní a diktátorský přístup. Bůh je jakýsi umocněný Adolf Hitler nebo Josif Stalin. Nezeptal se vás, a přesto musíte trpět. Neptal se vás, a přitom instinktivně víte, za co budete trpět tady a možná i potom. Teologové a kněží vám neustále říkají, že máte úplně zničit svůj instinktivní život. Bůh vám dává instinkty: on nese odpovědnost. Má-li někdo trpět v pekle, pak jen a pouze on. Nikdo jiný za to není zodpovědný.

Vrah přichází na svět se sklonem k vraždění. Násilník přichází se sklonem k násilí. Kdo je za to všechno zodpovědný? Ale náboženství vám tvrdí, že vy nesete tíhu odpovědnosti. Bůh je stvořitel a vy jste za to vše zodpovědní? Ani se vás nezeptal, jaké sklony chcete mít. Kdybyste se rozhodli, že chcete být vrah nebo násilník, byla by to pochopitelně vaše odpovědnost a museli byste za svou volbu trpět. Ale vy jste přišli na svět se zabudovaným programem, takže odpovědnost nese ten, kdo vás naprogramoval.

Alan Watts moc dobře věděl, že nedokáže odpovědět na otázku, jakou si lidé na Východě opakovaně kladli. Hinduismus našel odpověď, nebo to tak přinejmenším vypadá. Každopádně je lepší než představa o stvoření světa, ale i ona má své nedostatky – které Alan Watts neviděl, protože příliš neznal kořeny východního duchovna. Ona idea ho zaujala a líbila se mu – lílá, hra, je mnohem hezčí. Život není vážný, ale je pouhou hrou.

V divadelní hře můžete být zloděj, což ovšem neznamená, že se musíte stát zlodějem – pouze hrajete určitou roli. Ve hře můžete být inkarnací boha, Rámy, Krišny, ale nemusíte se stát inkarnací boha, protože když jste na jevišti před publikem, je to bráno jako samozřejmost. Jakékoli zpochybňování by bylo pošetilé. Každý ví, že pouze hrajete svou roli.

Hinduismus říká, že celá existence je divadelní hra a bůh hraje určitou hru. Slovo lílá vyvolává představu o hravosti a o všem, co je s ní spojeno. Nicméně vyvolává i nové otázky: Proč bůh nedokáže jen tak v klidu sedět? Lidé, kteří hlásají, že bůh hraje hru, vás zároveň učí poklidně sedět a meditovat. Proč nemůže bůh také klidně sedět a meditovat a přestat se zabývat všemi těmi nesmysly?

Ale Alan Watts nemohl položit takovou otázku. Jeho nejspíš ani nenapadla, ale mě ano. Jaký mají tyhle nesmysly smysl? Všichni hinduističtí mudrci tvrdí, že máte sedět, být v klidu, nehýbat se, nemyslet a mlčet, protože jen tak poznáte příchuť duchovna. Bůh ji zjevně nikdy nepoznal, protože pořád hraje hru.

Na stvoření světa je zajímavá alespoň jedna věc. Za šest dní byl hotov. Sedmého dne, v neděli, bůh odpočíval a nikdo neví, co bylo dál. Ovšem hinduistický bůh si musí hrát neustále. A přitom je čas na hraní a čas na studium – to ví každé dítě – a je čas na spánek.

Ale ten šílený hinduistický bůh nemůže spát, nemůže studovat, nemůže dělat něco jiného – jen si hraje a hraje a hraje. Zjevně je tím úplně posedlý. Je to úžasná hra! Nekonečná, věčná. Ale proč by ji měl neustále hrát? Není unavený? A hra je pořád stejná…

V mládí jsem měl kamaráda, jehož otec chodil každý den do kina. Šest až sedm dní dávali stejný film, ale jemu to vůbec nevadilo. Prostě tam musel být. Jednou jsem mu řekl: „Je dost zvláštní, že se díváte sedm dní v týdnu na stejný film.“

Ten muž prohlásil: „Proč bych se celou dobu díval? Já většinou spím. Jen občas se stane, že vidím skoro celý film. Někdy zvládnu začátek, jindy prostředek nebo konec. A když mám chuť, spojím všechny části a až pak vidím celý film.“

Jaký má bůh problém? Proč hraje stále dokola stejnou hru? Že by ho to bavilo? Pak je pořádný hlupák. Jestli je tohle zábava, znudila by po čase i naprostého primitiva. Rodí se pořád stejný typ lidí, kteří mají stejné milostné vztahy a děti – a kolo se točí dál a dál a jeho paprsky jsou chvíli nahoře a pak zase dole.

Kolo mě nezajímá, mně jde o toho, kdo jím otáčí – jaký to má účel? Na ten se samozřejmě nemůžete hinduistů vyptávat, alespoň ne stejně důrazně, jako se ptáte křesťanů, protože jde o hru. Ale já se ptám. Samotná hra bývá zábavná, a kdyby ji hrál jen občas, jsem schopný to pochopit, ale proč se pořád opakuje? Vypadá to, že jsme v rukou šíleného boha.

A tihle hinduističtí mudrci tvrdí, že budete trpět za své činy. Je to divné – bůh je hravý, ale následky ponesete vy – a přitom je to boží hra! Jestli chce, abych hrál roli zloděje, je to v pořádku, ale proč mám nést následky? Tíž lidé na druhou stranu říkají: „Bůh je prostě jenom hravý.“ Dobře, já to beru – ale co ostatní lidé? Neměli by nést za své činy vůbec žádnou odpovědnost, protože je to boží hra. Když hrajete karty, můžete prohrát, nebo vyhrajete – ale myslíte, že se něco stane králi a královně a žolíkovi? Těm je úplně jedno, kdo vyhraje, nebo prohraje, protože jsou jen obrázky na hracích kartách. Jsme králové, královny a žolíci – a většinou žolíci. Proč bychom měli trpět?

V hinduismu se tyto dvě věci neslučují. Právě v tom spočíval můj věčný konflikt s hinduistickými mudrci, se šankaráčárji. Je-li existence výplodem hravosti, není vhodné tvrdit, že se budeme smažit v ohni pekelném. Jestli si někdo hraje, ale neskončí v ohni pekel, proč bychom se tam měli ocitnout my? Tyto dva koncepty si protiřečí a nedají se spojit dohromady. Upřímně jsem se snažil, ale prostě to není možné.

Jestliže bůh hraje hru, pak musí nést i její důsledky. My jsme jenom loutky v jeho rukou. V tom případě je zákon karmy pouhý výmysl. A k čemu je dobré uctívat hravého boha? Nemůžete nic brát vážně. Je-li bůh hravý, musíte být hraví i vy.

Rámakrišna měl pravdu…

Rani Rašmóni byla chudá dívka, která se provdala za velkého boháče, takže si žila jako královna a nechala postavit překrásný chrám v Dakšinéšvaru, jenž stojí na břehu Gangy a patří mezi nejúžasnější svatyně. Měla spoustu peněz a hojnost všeho, ale žádný bráhman nebyl ochotný sloužit v chrámu, protože ho postavili nedotýkatelní, takže i chrám byl nedotýkatelný – a právě bráhmani jsou lidé, kteří tvrdí, že existence je hravá! Dokonce i bůh se pro ně stal nedotýkatelný, protože sochy v chrámu financovala žena pocházející z nízké společenské vrstvy.

Rani Rašmóni nikdy nevstoupila do chrámu, protože dobře věděla, že kdyby to udělala, nikdy by nenašla bráhmanského kněze. Nikdy se nedotkla věcí v chrámu. Chodívala jen poblíž a pokaždé se uklonila. A přitom to byl její chrám – dala na jeho vybudování miliony rupií. Ale žádný bráhman nebyl ochotný do něj vejít.

Rámakrišna byl chudý nevzdělaný muž a jeho původní jméno znělo Gadádhar. Rámakrišna se mu začalo říkat až v době, kdy se kolem něj shromáždili žáci, kteří cítili, že jeho bytí je jakousi syntézou Rámy a Krišny. Proto ho nazvali Rámakrišna, přestože ho rodiče po narození pojmenovali Gadádhar. Pocházel z Bengálska a rodiče byli tak chudí, že mu mohli zajistit jen nepatrné školní vzdělání. Jak měl pak najít práci? Když mu zemřel otec, musel se postarat o matku a o celou rodinu. Nacházel se v natolik obtížné situaci, že přijal nabídku stát se knězem v chrámu bohyně Kálí v Dakšinéšvaru.

Bráhmani řekli: „Pokud se staneš knězem pracujícím pro Rani Rašmóni, vyloučíme tě ze svých řad a přestaneš být bráhman.“

Rámakrišna opáčil: „Mně na tom nezáleží – budu uctívat boha. Pro mě není důležité, kdo zaplatil sochy a postavil chrám.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Úvod

Předmluva

1. kapitola