Copyright © 1981 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: DANSE MACABRE

Translation © Milan Žáček, 2017

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2017

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-969-8 (ePub)

ISBN 978-80-7306-970-4 (mobi)

Je dost snadné – možná až příliš snadné –

uctívat památku mrtvých.

Tato kniha je věnována šestici velkých spisovatelů

makabrózní literatury, kteří jsou dosud naživu:

ROBERTU BLOCHOVI

JORGE LUISI BORGESOVI

RAYI BRADBURYMU

FRANKU BELKNAPU LONGOVI

DONALDU WANDREIMU

MANLYMU WADE WELLMANOVI

Vstup, cizinče, na vlastní nebezpečí: zde jsou tygři.

„Jakou nejhorší věc jsi kdy udělal?“

„To ti neřeknu, ale budu ti vyprávět o nejhorší věci,

která se mi kdy přihodila… Nejstrašlivější věci…“

PETER STRAUB: Ghost Story

„Ano, uděláme si večírek, ale venku musíme postavit hlídku…“

EDDIE COCHRAN: „Come On Everybody“

Co je strašidelné:

předmluva k vydání z roku 2010

Celý život chodím na strašidelné filmy. Na začátku, v padesátých letech, to byly černobílé snímky plné nestvůr jako The Black Scorpion a UFO útočí! (kde se mimozemští útočníci hodně podobají krevetám z District 9), a třebaže se v mém životě od časů, kdy lístek do kina stál čtvrt dolaru a máslo na popcornu bylo opravdu máslo, změnilo mnohé, zjišťuji, že si neustále kladu tři stejné otázky.

Za prvé, proč tolik takzvaných hororových filmů, i těch vysokorozpočtových (možná zvlášť těch vysokorozpočtových), prostě nefunguje? Za druhé, proč žánroví fanoušci jako já chodí tak často na filmy plni nadějného očekávání, a odcházejí s pocitem neuspokojení… a, co je ještě horší, aniž se vůbec báli? Za třetí, a to je nejdůležitější, proč jiné filmy – někdy ty nejméně propagované, s titěrným rozpočtem a neznámými, nevyzkoušenými herci – naopak fungují a překvapují nás děsem a úžasem?

A měl bych ještě bonusovou otázku: Proč mi na tom záleží? Co mne uvnitř pudí jít zhlédnout další remake filmu Hory mají oči (za moc nestál) nebo Poslední dům nalevo (vynikající)? Je mi třiašedesát a vlasy mi prokvétají šedinami. Neměl jsem ze všech těch dětinských nesmyslů už vyrůst?

Zjevně ne. Sakra, ale já ani nechci.

V Danse macabre, knize, již jsem napsal před téměř třiceti lety, jsem přišel s tvrzením, že lidé, které to přitahuje k příběhům o monstrech a masakrech, jsou v podstatě docela zdraví (byť někdy morbidní). Kritici této knihy – a že se jich několik našlo – reagovali očekávaným způsobem: „Jo, jasně, a co nám ještě řekneš? Že jste všichni banda vyšinutejch magorů?“

No, to nejspíš jsme, ale také máme přemíru představivosti (což je někdy požehnání – zvlášť pozdě v noci, když pořád nemůžete usnout –, jindy zase prokletí). Jedním z bonusů, kterých se vám dostane, když vám genetický výbor přidělí pořádnou dávku fantazie, je větší množství starostí, než s jakými se musejí potýkat obyčejní lidé. Takže zatímco se máma s tátou v přízemí dívají na American Idol, házejí do sebe kukuřičné nachos a trnou, že jejich oblíbenému pěvci lidé nepošlou dost hlasů na postup, jejich synáček (nebo dceruška) obdařený bujnou fantazií poslouchá v patře Slipknot a přemýšlí, jestli z nachos můžete dostat rakovinu.

Imaginativní člověk si jasněji uvědomuje svou vlastní zranitelnost; imaginativní člověk si uvědomuje, že cokoliv se může kdykoliv katastrofálně pokazit. Imaginativní člověk nevěří, že se sériovými vrahy přicházejí do kontaktu pouze ti druzí, chápe, že chlapíci jako Henry opravdu někde brousí a že setkat se s někým takovým je mnohem pravděpodobnější než vyhrát 350 milionů dolarů v loterii. A to těch sériových vrahů venku brousí mnohem víc. Nesou jména jako rakovina, mrtvice nebo setkání s alkoholikem nalitým vodkou, který si to po dálnici sviští rychlostí 180 kilometrů za hodinu v opačném směru – ve vašem směru – a opájí se představou, že jeho mizerná malá Honda Accord je ve skutečnosti Millenium Falcon ze Star Wars. V takovém případě by tou nejlepší možností bylo přijít o hlavu a namístě umřít. A tou nejhorší? Skončíte jako kvadruplegik, který si bude ještě nějakých pětadvacet let učurávat do pytlíku u pasu. A člověk s bujnou fantazií tohle ví.

Dovolím si prohlásit, že lidé, jejichž potřebu pobavení uspokojí soutěže jako American Idol ve staré dobré televizi nebo nevázaný a divoký večer při poslechu nějaké kutálky přehrávající hity z filmu Za zvuků hudby, trpí imaginativní krátkozrakostí. My, kteří cítíme víc (a vidíme v temnější části spektra), jsme možná vyšinutí magoři, ale jsme také magoři čilí. A též odvážní, protože fungujeme tváří v tvář všemu, o čem víme, že se může pokazit. Pro nás jsou hororové filmy jakýmsi pojistným ventilem. Tyto filmy jsou určitým sněním v bdělém stavu, a když se film o obyčejných lidech, kteří vedou obyčejné životy, zvrhne v krvavou noční můru, dokážeme popustit tlak, který by jinak možná narůstal, až by nás vystřelil vysoko do oblohy jako ten kotel, jenž rozmetá na kusy hotel Overlook v Osvícení (myslím tedy v knize; ve filmu všechno naopak zamrzne – což je pěkně trapné, že?).

Utíkáme se k předstíraným hrůzám, aby nás ty skutečné nepřeválcovaly, neparalyzovaly a neznemožnily nám fungovat v každodenním životě. Do tmy kina vcházíme s nadějí, že se nám budou zdát hrozné sny, protože svět našeho běžného žití vypadá po skončení takového hrozného snu mnohem líp. Pokud budeme mít tohle na paměti, snáze pochopíme, proč dobré horory fungují (i když tomu tak velice často bývá vyloženou náhodou) a proč ty stovky špatných ne.

Drahé počítačové efekty, složité maskérské výtvory a explodující pytlíky s krví nevyděsí nikoho, komu bylo čtrnáct let (což je o tři roky méně, než je v Americe hranice, kdy se film považuje za mládeži nepřístupný). Děti už tohle všechno viděly. Je to nuda. Pokud má filmový horor splnit svůj účel, musí v něm být něco víc než krvavé lázně. Někteří filmaři buď čirou náhodou (jako Tobe Hooper v Texaském masakru motorovou pilou), nebo svou čirou genialitou (jako Sam Raimi či Steven Spielberg) dokážou toho něčeho dosáhnout; přehrabují se v našem podvědomí, nacházejí v něm věci tak příšerné, že je nejsme schopni ani formulovat (pokud tedy nemáte peníze a chuť strávit nějakých dvacet let na pohovce u psychiatra), a pak nám umožní se s nimi utkat. Ale ne přímo; jen málokdo z nás je schopen zpříma pohlédnout do očí gorgony. Lidé se lépe vypořádávají se symboly – kříž rovná se křesťanství, hákový kříž rovná se nacismus a trojka, kterou máte nalepenou na zadním okně pick-upu, prozrazuje, že se vám pořád stýská po Daleu Earnhardtovi z NASCAR.

Protože tomu tak je, stále platí ústřední myšlenka této knihy, kterou jsem napsal už před mnoha lety. Dobrý hororový příběh je takový, který funguje na symbolické úrovni a využívá fikčních (a někdy nadpřirozených) událostí, aby nám pomohl pochopit naše nejniternější reálné obavy. A všimněte si, že jsem napsal „pochopit“, ne jim „čelit“. Myslím, že člověk, jenž potřebuje pomoc, aby svým obavám čelil, je člověk, který není tak úplně duševně zdravý. Pokud budu předpokládat, že většina čtenářů hororu je jako já – a předpokládám to –, pak jsme stejně duševně zdraví, nebo dokonce zdravější než lidé, kteří si přečtou bulvární časopis, noviny, několik blogů a pak řeknou, že jsou připraveni fungovat. Přátelé, zástupná posedlost celebritami a několik horlivě zastávaných politických názorů nerovná se užitečný život představivosti; tohle je život brouka, který je shodou okolností obdařen protistojnými palci a schopností napočítat do deseti.

Nepochybuji, že spousta takzvaných realistů řídících tento svět nás bude mít za cvoky, úchyly, osoby dost možná připravené vystřílet místní střední školu, jen co nás uvidí, jak platíme za časopis s hnijící nestvůrou na obálce… Ale to je jejich problém. Nevím, jak vy, ale pokud jde o mě, jsem v cajku. Určitě jsem pro lásku, ne válku…, pokud budu moci mít Jasona a Freddyho. V American Idolu si mohou sbírat, kolik medvídků chtějí, ale já jsem spíš pro grizzlyho, co umí vycenit zuby.

Kromě toho, jak můžete nemít rádi žánr, kde určitý film (Záhada Blair Witch) natočený za méně než 100 000 dolarů dokáže k smrti vystrašit celý svět a vydělat omračujících 250 milionů? To je buď čirá demokracie, nebo čirá anarchie. Vyberte si, které slovo vám sem pasuje líp; myslím, že obě jsou krásná. Máme zde případ, kdy se nedílnou součástí úspěchu filmu staly nízký rozpočet a neznámá herecká skvadra. Na Záhadě Blair Witch není nic strojeného a nahoněného bombastickou reklamou (tak jako jsou strojené díly řady Saw navazující na originální Hru o přežití a Saw 2 – filmové ekvivalenty načančaných alegorických vozů, jež můžete vidět v průvodech na Den díkůvzdání). K Záhadě Blair Witch bych měl tohle: Ten biják vypadá realisticky. A ještě něco: Ten biják působí realisticky. A proto připomíná tu nejhorší noční můru, jaká se vám kdy zdála, sen, z něhož se probudíte s lapáním po dechu a zaliti slzami úlevy, protože jste si už mysleli, že jste byli pohřbeni zaživa, ale nakonec se ukázalo, že vám na postel skočila kočka a usnula vám na hrudi.

Horor, stejně jako komedie, vypadá snadně. V jednom žánru někomu hodíte do tváře dort a začnete točit. V druhém někomu stříknete do tváře krev a začnete točit. To přece musí klapnout, ne?

No, vlastně ne. Horor není jemný žánr – není nic jemného ani rafinovaného na filmech, kde se lidé proměňují v bublající sajrajt, když je začne zaživa požírat nějaká mimozemská epidemie –, je však plný tajemství. To, co funguje jednou (třeba ta ruka, která v závěru Carrie vyklouzne z hrobu), velice často nebude fungovat podruhé…, tedy do chvíle, kdy se to někomu zase podaří. To, co fungovalo v meganízkorozpočtovém filmu jako Záhada Blair Witch, možná nebude fungovat při vyšším rozpočtu (třeba v jejím pokračování, Knize stínů; mně se líbilo, ale v tomto ohledu jsem byl asi jediný).

Natočit úspěšný hororový film je stejně těžké jako lapit blesk do sklenice – a i těm nejtalentovanějším filmařům se to může podařit jen jednou dvakrát za kariéru. Když se Sam Raimi konečně vrátil ke svým kořenům v Stáhni mě do pekla, stvořil film, který je neskutečně zábavný…, ale nijak zvlášť strašidelný. Pokud se chcete bát, musíte se vrátit k Lesnímu duchovi (nebo Night of the Demon, britskému filmu, který byl Peklu inspirací), a i to už může být v dnešní době marný výlet. S dobrým filmovým hororem se to v mnoha ohledech má stejně jako s dobrým vtipem: pokud budete pointu opakovat příliš často, přestane účinkovat.

Když se kolem filmových hororů pohybujete už nějaký ten pátek, všimnete si, že se v nich pořád dokola vyskytují stejná témata a strašáci (a ti strašáci často nosí stejné brankářské masky). Může to být zčásti tím, že máme sklon vracet se k tomu, co nás děsí (v reálném životě se této potřebě říká obsedantně kompulzivní porucha), a zčásti tím, že – co si budeme nalhávat – horor je hájemstvím filmových vykuků a hochštaplerů, kteří chtějí rychle přijít k penězům. Studia a nezávislí producenti mají tendenci dávat opakovaně zelenou stále stejným nápadům a ždímačku na ně mají zapnutou, dokud z nich nevytlačí poslední dolar.

Toto ždímání vytváří zřejmé cykly, které fanoušci žánru znají jako své boty: geniální dílo zplodí vylepšené geniální dílo; po vylepšeném geniálním díle se objeví nenápaditá imitace (tady si představte kterýkoli videofilm o strašidelném domě nebo televizní film o démonickém dítěti, při němž jste se někdy kousali nudou); po nenápadité imitaci vznikne komedie, po níž základní myšlenka nějakou dobu hibernuje, než se opět probudí k životu (jako upír v rakvi). Zde jsou tři konkrétní příklady – a začneme u Záhady Blair Witch.

Když jsem Blair Witch viděl poprvé, ležel jsem v nemocničním pokoji asi dvanáct dní poté, co ze mě na venkovské cestě vyrazil duši jeden nepozorný řidič dodávky. Svým způsobem jsem byl ideálním divákem tohoto filmu: od hlavy k patě mnou zmítaly bolesti, frčel jsem si na analgetikách a na přenosné televizi jsem se díval na nekvalitně zkopírovanou pirátskou videokazetu. (Ptáte se, jak jsem se k takové kopii dostal? Ale vždyť je to jedno.) Zhruba v době, kdy ti tři rádoby filmaři (Heather Donahueová, Joshua Leonard a Michael Williams, které, shodou náhod, hrají Heather Donahueová, Joshua Leonard a Michael Williams) začnou na stromech objevovat zvláštní lovecraftovské symboly, jsem požádal svého syna, který se na ten film díval se mnou, aby televizi vypnul. Bylo to možná poprvé v životě, kdy jsem musel v polovině vypnout horor, protože jsem byl prostě příliš vyděšený, abych se na něj dokázal dál dívat. Zčásti za to mohly ty roztřesené záběry (natočené na ruční videokameru Hi-8 a ramenní 16mm kamkordéry), zčásti léky, ale v podstatě jsem byl strachy bez sebe. To prostředí nevypadalo jako lesy, kde běžně natáčí Hollywood; vypadalo jako opravdový les, kde by mohli opravdoví lidé opravdu zabloudit.

Tehdy jsem si myslel, že Záhada Blair Witch je dílo znepokojivého, nahodilého hororu, a následná zhlédnutí (kdy už jsem ten film přece jen dokoukal) můj názor nezměnila. Výchozí situace je dokonale prostá: tři mladí lidé, kteří začnou natáčet dokument o zjevně smyšlené čarodějnické legendě, se při natáčení ztratí v lese. Víme, že ven se už nikdy nedostanou; v titulku, který se objeví v úvodu filmu, se dočteme, že do dnešního dne nebyli nalezeni. Zbyl po nich jen ten roztřesený, nesouvislý, přízračný videozáznam.

Ten nápad je naprosto geniální a větší rozpočet by ho zničil. Natáčením za hubičku (hodně letmou) získal tento film grády nikoli navzdory tomu, že ti „herci“ v něm sotva hrají, ale právě kvůli tomu. O ty lidi se čím dál víc strachujeme – i o tu protivnou, přehnaně úzkostlivou Heather, která ani na chvíli nesklapne a pořád tvrdí, že všechno je v naprostém pořádku, a to i dlouho poté, co její dva společníci (a všichni v hledišti) vědí, že to není pravda. Její závěrečná scéna – trýznivý detail, v němž přijímá zodpovědnost, přitom se jí na řasách pravého oka chvěje slza – má sílu, které se vyrovná jen málokterý hollywoodský film včetně děl velkých režisérů. Neohroženou režisérku, která sebejistě prohlašovala: „Já vím přesně, kam jdeme,“ nahradila vyděšená žena na pokraji šílenství. A poté, co šest nocí proseděla v potemnělém stanu uprostřed lesa s videokamerou před obličejem, chápeme, že to ví.

Připadá mi, že Záhada Blair Witch je právě o šílenství – protože co je ve skutečnosti šílenství, když ne zbloudění v lesích, které existují uvnitř i těch nejpříčetnějších myslí? Záběry jsou stále trhanější, střihy divnější, rozhovory mají stále menší spojitost s realitou. Když se film blíží ke konci své poměrně krátké stopáže (se svými osmdesáti minutami a nějakými drobnými působí spíš jako improvizovaná střela země-země napěchovaná dynamitem), na dlouhé chvíle v něm mizí i obraz, úplně stejně jako mizí racionalita z mysli člověka, který ztrácí kontakt se skutečným světem. Musíme si vystačit s povětšinou potemnělým plátnem, hekáním, eliptickými proslovy (některým rozumíme, u jiných můžeme smysl jen odhadovat), zvuky z lesa, které mohou či nemusejí vydávat lidské bytosti, a občasným nezřetelným zábleskem obrazu: kmene, vyčnívající větve, stěny stanu v tak surovém detailu, že plátno připomíná spíš zelenou kůži.

„Mám hlad, je mi zima a jsem na konci sil,“ šeptá Heather. „Mám strach zavřít oči a mám strach je otevřít.“ Když jsem ji sledoval, jak se propadá do iracionality, cítil jsem se stejně.

Snímek vrcholí, když Heather s Michaelem v hloubi lesa objeví pobořený dům. Protože se v té době natáčelo už skoro jen na 16mm černobílý film, Blair Witch před nás staví sérii obrazů, které jsou prozaické a zároveň téměř nesnesitelně příšerné – ruiny uvnitř jako by na nás zlostně hleděly. Heather, s kamerou stále v ruce, vybíhá do schodů. V té fázi se zdá, že její dva kamarádi volají jakoby ze všech stran, a nahodile se pohybující oko kamery klouže po otiscích rukou dětí, které byly v tomto domě téměř jistě zavražděny. Obrazy teď ani kdykoliv předtím nedoprovází žádná dramatická hudba; Blair Witch žádné takové kinematografické steroidy nepotřebuje. Slyšet jsou pouze šouravé kroky, ječící hlasy (ze všech směrů!) a Heatheřino sílící úpění děsu.

Nakonec se vřítí do sklepa, kde se ukáže, že jedna z těch banálních historek, které si vyslechli před zbrklým vstupem do lesa, nakonec nebyla až takový kec. V koutě stojí Michael (nebo je to Josh?) a tupě čeká, až přízrak z lesa vykoná, co má v úmyslu. Ozve se tupá rána, když to neviditelné cosi zezadu dopadne na Heather. Kamera spadne na zem a zabírá rozmazané nic. Film končí. A pokud jste stejní jako já, díváte se na titulky a snažíte se utéct tomu vyděšenému desetiletému dítěti, do jehož kůže jste se tady vrátili.

Napodobovatelů dokumentárního stylu Záhady Blair Witch je méně, než by se dalo čekat s ohledem na její šílený kasovní úspěch. Domnívám se, že důvodem může být to, že mainstreamoví hollywoodští magnáti shledávají něco bytostně urážlivého na amatérech, kteří si hrají s kamerami, a rozhodně sami jako takoví amatéři působit nechtějí. V jednom záběru tohoto filmu slyšíte, jak na obloze hučí letadlo, a ačkoliv to v kontextu filmu funguje, nenapadá mě jediný hollywoodský producent, který by si při kontrolní projekci při takovém zvuku nestrhl z hlavy příčesek. Nebo co takový manažer, který by v sobě nedokázal zdusit komentář: „Ti študáci jsou úplně marní. Nemohli bysme je vyměnit? Kdo teď frčí u Disneyho?“

Všechny mainstreamové pseudodokumenty, které mě teď napadají – Monstrum (Cloverfield), Karanténa (remake španělského [Rec]), Deník mrtvých –, jsou docela fajn, ale pouze Romerův Deník se přibližuje čistotě Blair Witch. Vylepšení geniálního díla se dočkáme až v District 9. Ten není „čistý“, pokud tím myslíme absolutní lpění na konceptu amatérů s kamerami – navíc samozřejmě D9 není ani čistý horor –, ale zvolená technika umožňuje, aby tento film dosáhl realističnosti, která bývá v klasickém žánru „invaze monster z vesmíru“ vidět jen zřídkakdy. Díky užití různorodých přístupů – dokumentárních záběrů, falešného zpravodajství, dokonce čehosi, co vypadá jako domácí video – má District 9 blíž k rozhlasové adaptaci Války světů Orsona Wellese než k sice zábavnému, ale v posledku nikterak převratnému Dni nezávislosti.

Dokonce i mateřská loď v D9 vypadá reálně. Místo ohromujícího, téměř nebeského přízraku, jakým je třeba mateřská loď v Blízkých setkáních třetího druhu, vypadá tento prostředek jako pokažený tahač, který nejspíš opilý řidič zanechal někde v zákazu parkování. D9 co do podtextu nemá se Záhadou Blair Witch nic společného – film Neilla Blomkampa pojednává spíše o xenofobii než o šílenství –, ale troufám si říct, že bez Blair Witch by D9 nevznikl…, alespoň ne ve své současné podobě. A než Záhadu Blair Witch opustíme nadobro, chci ještě doporučit nejnovější film Daniela Myricka s názvem Hrozba v poušti. Není tak úspěšný jako Blair Witch, ale je pozoruhodně ambiciózní a vyvolává stejný děsivý pocit.

Komediálně hororový dokument se ještě neobjevil, ale jsem přesvědčen, že nejméně tři se natáčejí. Tak či onak, pohanských symbolů a polorozpadlých domů v hloubi lesů už bylo dost: vrhněme se na zombie.

Ve filmech se vyskytují už dlouho. Putovala jsem se Zombií (skvělý název, už ne tak skvělá podívaná) je z roku 1943. Macumba Love – sípavý stroj sexuality v hlavní roli s velkými a rozkošnými ňadry June Wilkinsonové – se do dvojprogramů kin přišourala v roce 1960. Přihořívá, ale pořád žádné geniální dílo. Romerova Noc oživlých mrtvol následovala roku 1968. To byl bezesporu přelomový filmový horor – fanoušci vám budou ještě dnes říkat, kde zrovna byli, když si uvědomili, že si pro Barbaru opravdu přijde její bratr Johnny –, ale Romerovým geniálním dílem byl až Úsvit mrtvých se svou jedinečně americkou situací: lidé přeživší původní epidemii zůstanou uvězněni v nákupním centru, obklopení živými mrtvými. Klasické americké nákupní nebe se stává třpytivým peklem chromu a plastu; konzumenti jsou konzumováni. V době uvedení do kin v roce 1979, zhruba v době, kdy se nákupní multiplexy stávaly nejen čímsi běžným, nýbrž i módním, to byl dokonalý horor v dokonalé době, a jeden z mála mládeži striktně nepřístupných filmů, které slavily komerční úspěch.

Vylepšeným geniálním dílem bude v tomto ohledu remake Úsvitu z roku 2004 režírovaný Zackem Snyderem, který se rozjíždí jednou z nejlepších úvodních scén v hororovém filmu. Ana (nadaná herečka a režisérka Sarah Polleyová) relaxuje v posteli se svým manželem Luisem, když je přijde navštívit sympatická malá bruslařka, která je jejich sousedkou v předměstské čtvrti Milwaukee. Když Luis přijde zjistit, čeho si žádá, naše milá bruslařka mu rozsápe hrdlo a promění ho v zombii… A ve Snyderově verzi se zombie pohybují zatraceně rychle. (Romerovi se tahle část nikdy nelíbila, ale funguje.) Zázrakem nápaditého střihu (kdy třeba popadla ty klíčky od auta?) se Aně podaří utéci, nejprve do čtvrti, která se proměnila v jatka, a nakonec na venkov (kde stojí šikovné nákupní středisko).

Řekl bych, že ty nejefektnější strašidelné scény bývají spíše produktem instinktu nebo čiré náhody než scenáristické či režijní práce, a tak je tomu i v tomto případě. Polleyová je kanadská herečka, jejíž tvář byla v roce 2004 americkým divákům víceméně neznámá (největší publicity se dočkala, když ji studio Disney vyhodilo poté, co si na jednom vyhlašování cen ve dvanácti letech odmítla sundat přívěsek se symbolem míru – jen tak dál, Sarah, jen tak dál). Kdybychom v roli Any viděli herečku typu Julie Robertsové nebo Charlize Theronové, poznali bychom, že přežije. Protože je to Polleyová, fandíme jí, aby se jí podařilo utéct…, ale nejsme si jistí, jestli se to stane. Těch úvodních devět minut je sonátou úzkosti.

Úvodní scéna končí, když Ana narazí autem do stromu (a opět si všimněte těch divů, kterých lze dosáhnout ve střižně: auto míří ke stromu na straně řidiče, ale v dalším záběru do něj vrazí přímo středem). Následující titulky, na pozadí písně „The Man Comes Around“ od Johnnyho Cashe, doprovázejí dokumentární a pseudodokumentární záběry (zde je opět zřejmý vliv Blair Witch), jež nám mají přiblížit nástup zombie nákazy. Ale první obraz odhaluje něco úplně jiného – a právě tady Snyder ukazuje, o čem přesně bude tento nápaditý remake a jak dobře jako režisér ví, co v daném okamžiku pohání soukolí našich strachů.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Co je strašidelné: předmluva k vydání z roku 2010