Copyright © 2005 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original cover art copyright © 2005 by Glen Orbik, painted for Hard Case Crime

Translation © Linda Bartošková, 2017

Original English title: THE COLORADO KID

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2017

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-939-1 (ePub)

ISBN 978-80-7306-940-7 (mobi)

Věnováno s obdivem Danu J. Marlowovi,

autorovi knihy Hra jménem smrt.

Byl největší drsňák ze všech.

1

Reportér z bostonského Globu usoudil, že z těch dvou staříků, kteří představovali veškerou redakci týdeníku Ostrovan, už nic zajímavého nedostane, podíval se na hodinky, poznamenal, že pokud sebou hodí, mohl by ještě stihnout přívoz v půl druhé zpátky na pevninu, poděkoval jim za čas, který mu věnovali, položil na ubrus pár bankovek, zatížil je slánkou, aby je ostrý mořský vítr neodfoukl, a už se hnal z terasy restaurace U Šedého racka po kamenných schodech k ulici U Zátoky a dál do městečka. Mladé ženě usazené mezi těmi dvěma starými muži téměř nevěnoval pozornost, až na pár mlsných pohledů na její prsa.

Jakmile novinář z Globu odešel, Vince Teague se natáhl přes stůl a bankovky – dvě padesátky – zpod slánky vytáhl. S výrazem nepochybného uspokojení si je zastrčil do patkové kapsy svého starého, ale stále obstojného tvídového saka.

„Co to děláte?“ pohoršila se Stephanie McCannová, která sice věděla, že Vince moc rád občas otřese „jejími mladými kostmi“, jak se vyjádřil (a vlastně to moc rádi dělali oba), ale v tomto okamžiku nedokázala v hlase zatajit zděšení.

„Jako co to vypadá?“ Vince se tetelil radostí. Když peníze zmizely, uhladil si patku na kapse a vložil do úst poslední sousto housky s humrovým salátem. Pak si oťukal rty papírovým ubrouskem a hbitě zachytil plastovou humrovou zástěrku, kterou tu po sobě nechal novinář z Globu a teď se ji prudší poryv větru vonícího solí pokusil odnést. Vinceova ruka byla sice znetvořená artritidou, ale stále rychlá.

„Vypadá to, jako byste si právě vzal peníze, které tu pan Hanratty nechal na zaplacení našeho oběda,“ řekla Stephanie.

„Nojo, dobrý postřeh, Steffi,“ souhlasil Vince a mrkl na druhého muže, který seděl u stolu. Ten se jmenoval Dave Bowie a vypadal skoro stejně starý jako Vince Teague, ale ve skutečnosti byl o pětadvacet let mladší. Vince tvrdil, že je to čistě vrozenou výbavou, kterou si vylosujete v loterii a pak už ji jen používáte, dokud se nerozpadne, přičemž cestou flikujete to nejpotřebnější. Prohlašoval, že i když někdo žije sto let – doufal, že k takovým lidem bude patřit –, na konci se zdá, že uplynulo sotva jedno letní odpoledne.

„Ale proč?“

„Bojíte se, že hospodu ošidím a hodím to na Helen?“ zeptal se jí.

„Ne… na kterou Helen?“

„Helen Hafnerovou, která nás obsluhuje.“ Vince kývl hlavou k opačné straně terasy, kde sbírala talíře mírně obézní žena kolem čtyřicítky. „Protože takhle to u Jacka Moodyho chodí – tento příjemný restaurační podnik mu patří, stejně jako předtím jeho otci, pokud vás to zajímá…“

„Zajímá,“ řekla.

David Bowie, který dělal šéfredaktora týdeníku Ostrovan skoro tolik let, kolik jich Helen Hafnerová prožila, se předklonil a položil buclatou dlaň na Stephaniinu mladou a hezkou ruku. „Já vím, že ano. Vincea to zajímá taky. Proto to vysvětlování bere tak zeširoka.“

„Protože začala výuka,“ usmála se.

„Přesně tak,“ řekl Dave, „a jakou mají dědci jako my výhodu?“

„Že se můžete otravovat jenom s lidmi, kteří se chtějí učit.“

„Správně,“ přitakal Dave a opřel se v židli dozadu. „To je výhoda.“ Neměl na sobě oblekové ani sportovní sako, ale starý zelený svetr. Byl srpen a Stephanii připadalo, že na terase u Racka je docela teplo, i když od moře trochu fouká, ale věděla, že oba pánové cítí sebemenší studený závan. U Davea ji to trochu překvapovalo, bylo mu jen pětašedesát a měl nejmíň dvanáct kilo nadváhu. Jenže Vince Teague sice vypadal nejvýš na sedmdesátníka (navíc vitálního sedmdesátníka, bez ohledu na zkroucené prsty), ale v letošním létě překročil devadesátku a byl hubený jako tyčka. „Oteklá nit,“ říkávala o něm paní Pinderová, sekretářka pracující na částečný úvazek v týdeníku Ostrovan. A obvykle si při tom opovržlivě odfrkla.

„U Šedého racka to chodí tak, že servírky zodpovídají za účty u svých stolů, dokud hosté nezaplatí,“ vysvětlil Vince. „Jack na to upozorňuje všechny ty paní, které se přijdou zeptat na práci, aby za ním později nechodily brečet s tím, že o tom předem nevěděly.“

Stephanie se rozhlížela po terase, kde bylo stále poloprázdno, přestože už táhlo na půl druhou, a pak se podívala do hlavní jídelny, z níž byl výhled na Losí zátoku. Tam byl obsazen skoro každý stůl a Stephanie věděla, že od květnového Dne obětí války až do konce července bývá venku fronta až skoro do tří hodin. Jinými slovy, organizovaný chaos. Očekávat, že si servírky zapamatují každého hosta, když sotva stíhají roznášet kouřící tácy s vařenými humry a škeblemi…

„To mi nepřipadá moc…“ Nedořekla, protože ji napadlo, že tihle dva staříci, kteří svoje noviny vydávali nejspíš dávno předtím, než se objevil vynález zvaný minimální mzda, by se jí mohli vysmát.

„Fér, tohle slovo možná hledáte,“ dořekl Dave suše a vzal si humrovou housku. Byla v košíku poslední.

Fér zaznělo spíš jako fé-jo, což se více méně rýmovalo s nojo, yankeeským výrazem znamenajícím něco jako ano a zároveň fakt jo?. Stephanie pocházela z Cincinnati v Ohiu, a když přijela na ostrov Losí vyhlídka na stáž do týdeníku Ostrovan, skoro propadla zoufalství… což byl pocit, který by se dal výstižně vyjádřit tím jejich nojo. Jak se může vůbec něco naučit, když rozumí jen každé sedmé slovo? A když po nich bude pořád chtít, aby jí to zopakovali, jak dlouho potrvá, než si o ní začnou myslet, že je od přírody idiot (což se na Losí vyhlídce samozřejmě vyslovovalo spíš jako idýt)?

Po čtyřech dnech čtyřměsíčního postgraduálního programu Univerzity Ohio už málem chtěla skončit, ale Dave si ji jednou odpoledne vzal stranou a domluvil jí: „Nenechávejte toho, Steffi, ono se to poddá.“ A ono se to poddalo. Téměř přes noc, jak jí připadalo, se ten přízvuk vyčistil. Jako by měla v uších bublinu, která najednou zázračně praskla. Napadlo ji, že i kdyby tu žila až do smrti, asi by nikdy nemluvila jako oni, ale rozuměla by? Nojo, tohle bys zvládla, děvenko.

„Férové, to bylo to slovo,“ souhlasila.

„Jack Moody ho nikdy neměl ve svém slovníku, leda když šlo o sport,“ řekl Vince a dodal, aniž změnil tón: „Polož tu housku, Davide Bowie, zakládáš si na sádlo jako čunče.“

„Pokud se pamatuju, manželé nejsme,“ odsekl Dave a znovu si ukousl obložené housky. „Nemůžeš jí říct, co ti táhne hlavou, a přestat mě peskovat?“

„No není drzý?“ užasl Vince. „Taky ho nikdo nenaučil, že se nemá mluvit s plnou chlebárnou.“ Zahákl si paži přes opěradlo židle a vítr od třpytivého oceánu mu odfoukl jemné bílé vlasy z čela. „Steffi, Helen má tři děti ve věku od šesti do dvanácti let a manžela, který utekl a nechal ji na holičkách. Helen nechce z ostrova odejít a dokáže – jakž takž – vyjít s tím, co si vydělá jako servírka U Šedého racka, protože léto je tu trochu tučnější, než jsou zimy hubenější. Sledujete mě?“

„Ano, jistě,“ řekla Stephanie a zrovna v tu chvíli dotyčná paní přišla k jejich stolu. Stephanie si všimla, že nosí tlusté stahovací punčochy, které nedokázaly úplně zakrýt křečové žíly, a že má pod očima tmavé kruhy.

„Vinci, Dave,“ prohodila a tu hezkou třetí, jejíž jméno neznala, pozdravila jen pokývnutím hlavy. „Vidím, že váš kamarád už vypadl. Na přívoz?“

„Jo,“ odpověděl Dave. „Zjistil, že se musí vrátit zpátky do Bostonu.“

„Fakt, jo? Takže to bude všechno?“

„No, ještě chvilku posedíme,“ řekl Vince, „ale přines nám účet, až se ti bude chtít, Heleno. Děti jsou zdravé?“

Helen Hafnerová se ušklíbla. „Jude minulej tejden spadl ze stromovýho domku a zlomil si ruku. Ten teda řval! Málem mě z toho trefil šlak!“

Dva staří muži se na sebe podívali… a pak se rozesmáli. Rychle se vzpamatovali, zatvářili se zahanbeně a Vince vyjádřil soustrast, ale to na Helen neplatilo.

„Chlapům se to směje,“ obrátila se na Stephanii s unaveným, kyselým úsměvem. „Ti všichni padali ze stromovejch domků a lámali si hnáty, když byli malí, a všichni si pamatujou, jací byli grázlíci. Ale už si nepamatujou, jak k nim máma musela v noci vstávat a dávat jim aspirin. Přinesu vám účet.“ A v teniskách se sešlapanými patami se odšourala.

„Je to dobrá duše,“ řekl Dave, který měl tolik slušnosti, že vypadal aspoň trochu zaraženě.

„Ano, to je,“ souhlasil Vince, „a jestli si na nás otevřela pusu, asi jsme si to zasloužili. Ale mezitím vyjasním, jak to s tímhle obědem bude, Steffi. Nevím, kolik někde v Bostonu stojí tři humrové housky, jeden humr s oblohou a čtyři ledové čaje, ale pan reportér musel zapomenout, že my tu žijeme ‚u zdroje‘, jak by to mohl nazvat nějaký ekonom, takže hodil na stůl stovku babek. Pokud nám Helen přinese účet, na kterém bude víc než takových pětapadesát, usměju se a dám pusu praseti. Sledujete mě zatím?“

„Ano, jistě,“ řekla Stephanie.

„Pro toho chlápka z Globu tyhle věci chodí tak, že si cestou přívozem na pevninu naškrábe do cesťáku výdaj Oběd, Šedý racek, ostrov Losí vyhlídka a Seriál o nevysvětlených záhadách, a pokud bude poctivý, napíše sto babek, a jestli má trochu zlodějskou duši, napíše sto dvacet a za tu přirážku vezme svoji dívku do kina. Rozumíte tomu?“

„Ano,“ řekla Stephanie a káravě se na něj zadívala přes okraj sklenice s ledovým čajem, který upíjela. „Myslím, že jste velmi cynický.“

„Nejsem. Kdybych byl cynický, řekl bych sto třicet, a nepletl bych se.“ Dave se tomu uchechtl. „Každopádně tu nechal stovku, což znamená nejméně pětatřicet dolarů navíc, i když přičteme dvacetiprocentní spropitné. Takže jsem ty jeho peníze vzal. Až Helen přinese účtenku, podepíšu ji, protože Ostrovan tu má otevřené konto.“

„A dáte jí víc než dvacet procent dýška, jak doufám,“ řekla Stephanie, „vzhledem k její osobní situaci.“

„Přesně v tomhle se mýlíte,“ odtušil Vince.

„Mýlím? Proč?“

Trpělivě se na ni díval. „Proč myslíte? Protože jsem lakomec? Yankeeský kolenovrt?“

„Ne. Tomu nevěřím o nic víc, než že černoši jsou líní nebo že Francouzi myslí od rána do večera na sex.“

„Takže zapněte mozek. Bůh vám ho nadělil dobrý.“

Stephanie se o to pokusila a oba muži ji při tom se zájmem pozorovali.

„Pochopila by to jako charitu,“ řekla nakonec Stephanie.

Vince a Dave si vyměnili pobavené pohledy.

„Co je?“ vyjela Stephanie.

„Trochu moc blízko líným černochům a sexy Francouzům, nemyslíte, děvenko?“ zeptal se Dave a schválně svůj východní přízvuk protáhl až parodicky zpěvavě. „Jenže ta hrdá yankeeská žena by to za charitu nepovažovala.“

S pocitem, že se noří do stále hlubších sociologických houštin, to Stephanie zkusila znovu: „Chcete říct, že by to vzala. Kvůli dětem, když už ne kvůli sobě.“

„Ten chlápek, co nám koupil oběd, byl odjinud,“ řekl Vince. „Helen Hafnerová to vidí tak, že lidem odjinud prachy téměř padají ze… z peněženky.“

Stephanii pobavilo, jak kvůli ní náhle přehodil výhybku na slušnost. Rozhlédla se, nejdřív po terase, kde seděli, potom skrze sklo do jídelny uvnitř. A uviděla zajímavou věc. Spousta – možná většina – hostů tady na větru byli místní, stejně jako většina servírek, které tu obsluhovaly. Uvnitř byli letní hosté, takzvaní lufťáci, a servírky, které obsluhovaly tam, byly mladší. Taky hezčí a také odjinud. Letní brigádnice. A Stephanie zčistajasna pochopila. Spletla se, když to brala ze sociologického konce. Bylo to mnohem jednodušší.

„Servírky u Racka se o dýška dělí, je to tak?“ zeptala se. „O to tady jde.“

Vince na ni namířil ukazovák jako pistoli: „Zásah.“

„Tak co uděláte?“

„Já udělám to,“ řekl, „že na účtenku připíšu patnáct procent a čtyřicet dolarů z hotovosti toho fešáka z Globu strčím Helen do kapsy. Ona to pochopí, novinám to neublíží a co strýček Sam neví, to ho netrápí.“

„Takhle se v Americe dělá byznys,“ vysvětlil Dave vážně.

„A víte, co se mi líbí?“ zeptal se Vince Teague a obrátil tvář ke slunci. Když před jeho září přimhouřil oči, na kůži se mu objevilo snad tisíc vrásek. Sice úplně neprozradily jeho věk, ale přece jen z něj udělaly osmdesátníka.

„Ne, copak?“ zeptala se Stephanie pobaveně.

„Líbí se mi, jak peníze obíhají dokola, jako prádlo v sušičce. Rád to pozoruji. A když se sušička nakonec zastaví tentokrát, peníze skončí tady na Losím ostrově, kde je lidi opravdu potřebují. A aby to bylo úplně dokonalé, tak ten chlápek z města nám opravdu zaplatil oběd a odešel s prázdnýma rukama.“

„Vlastně utekl,“ upřesnil Dave. „Musel stihnout loď, že ano. Což mi připomíná báseň Edny St. Vincent Millayové. ‚Byli jsme moc unavení, byli jsme moc veselí, celou noc jsme sem a tam prochodili po lodi.‘ Nevzpomínám si už přesně, ale tak nějak to bylo.“

„On nebyl moc veselý, ale než se dostane na svoji příští štaci, bude pořádně unavený,“ řekl Vince. „Mám dojem, že se zmiňoval o Madawasce. Tam třeba najde nějaké nevysvětlené záhady. Například proč tam někdo vůbec chce bydlet. Dave, pomoz mi s tím.“

Stephanie byla přesvědčená, že mezi těmi dvěma starými muži vládne jakási telepatie, sice nijak vytříbená, zato nepochybná. Za ty tři měsíce, co pobývala na Losí vyhlídce, ji u nich zažila už několikrát, a teď byla svědkem další ukázky. Jejich servírka se vracela s účtem v ruce. Dave byl zády k ní, ale Vince ji viděl přicházet a mladší muž přesně věděl, co šéfredaktor Ostrovanu chce. Dave sáhl do své zadní kapsy, vytáhl peněženku, vylovil dvě bankovky, složil je mezi prsty a podal je na druhou stranu stolu. Za chvilku dorazila Helen. Vince od ní převzal zkroucenými prsty účet. Druhou rukou zasunul bankovky do kapsy na sukni její uniformy.

„Děkuju vám, děvenko,“ řekl.

„Určitě nechcete zákusek?“ zeptala se. „Máme tam čokoládotřešňový koláč od Mac’s. Není na lístku, ale ještě ho tam pár kousků bude.“

„Já si nedám. Steffi?“

Zavrtěla hlavou. Stejně tak – trochu lítostivě – Dave Bowie.

Helen poctila Vincenta (pokud je to ten pravý výraz) přísným nesouhlasným pohledem. „Vám by trocha sádla na těch kostech neuškodila, Vinci.“

„Jack Sprat a jeho žena z té říkánky pro děti, to jsme my dva s Davem,“ řekl Vince vesele.

„Nojo.“ Helen se podívala na Stephanii a překvapivě vesele na ni mrkla jedním unaveným okem. „To jste si vybrala dvojku, slečno,“ prohodila.

„Jsou fajn,“ odpověděla Stephanie.

„Jasně, a od nich si to nejspíš namíříte rovnou do New York Times,“ odtušila Helen. Posbírala talíře a dodala: „Zbytek uklidím potom,“ a odplula.

„Až najde v kapse těch čtyřicet dolarů,“ řekla Stephanie, „bude vědět, kdo je tam dal?“ Znovu se rozhlédla po terase, kde nějakých pětadvacet zákazníků popíjelo kávu, ledový čaj a odpolední pivo nebo jedlo čokoládotřešňový koláč, který nebyl na jídelním lístku. Ne všichni vypadali, že by mohli strčit servírce do kapsy čtyřicet dolarů v hotovosti, ale někteří ano.

„Nejspíš bude,“ odpověděl Vince, „ale povězte mi něco, Steffi.“

„Povím, pokud budu moct.“

„Kdyby to nevěděla, byl by z nich tím pádem nezákonný příspěvek?“

„Nevím, co tím…“

„Myslím, že víte,“ řekl. „Pojďme se vrátit do redakce. Noviny nepočkají.“

2

Tohle měla Stephanie na týdeníku Ostrovan nejradši a okouzlovalo ji to i po třech měsících, které strávila většinou psaním inzerátů: za jasného odpoledne jste ušli šest kroků od pracovního stolu a měli jste před sebou nádherný výhled na mainské pobřeží. Stačilo vyjít na zastíněnou verandu, která byla tím směrem orientovaná a táhla se po celé délce budovy redakce, podobné stodole. Pravda, vzduch byl cítit rybami a chaluhami, ale na Losí vyhlídce tak bylo cítit všechno. Zvykli jste si na to, jak Stephanie zjistila, a pak se stalo něco krásného – když váš nos přestal ten pach vnímat, našel si ho znovu a v tomhle druhém kole si ho zamiloval.

Když bylo odpoledne pěkně (jako třeba dnes koncem srpna), každý dům, molo a rybářský člun naproti na tinnocké straně byly vidět křišťálově jasně. Stephanie dokázala přečíst nápis SUNOCO na boku naftového stojanu a LeeLee Bett na trupu člunu, s nímž nějaký rybář vyjížděl za obživou na lov tresek a který byl teď, mimo sezonu, obrácený dnem vzhůru, aby ho majitel oškrábal a natřel. Viděla chlapce v kraťasech a ustřiženém dresu Patriotů, který rybařil na oblázkové pláži plné odpadků pod Prestonovým barem, a tisíc slunečních zrcátek odražených od plechových střech stovky venkovských domů. A mezi vesnicí Tinnock (což bylo vlastně slušně velké městečko) a ostrovem Losí vyhlídka svítilo slunce na tu nejmodřejší vodu, jakou Stephanie v životě viděla. Za takových dnů ji napadalo, jak to bude s jejím návratem na Středozápad, jestli se tedy vůbec dokáže vrátit. A za dnů, kdy se přivalila mlha a jakoby vymazala celý svět na pevnině a do toho zaznívalo a utichalo teskné houkání mlhové sirény jako hlas pravěkého zvířete… inu, i v takových chvílích myslela na totéž.

Radím vám, buďte opatrná, Steffi, řekl jí Dave jednoho dne, když ji zastihl sedět venku na verandě se žlutým blokem na klíně a rozepsaným Kulturním sloupkem, který škrábala rozmáchlým rukopisem se zpětným sklonem. Život na ostrově se vám může dostat do krve, a jakmile se tam usadí, je jako malárie. Jen tak vás nepustí.

Když teď v redakci rozsvítila (slunce už doputovalo na opačnou stranu a v dlouhé místnosti se začalo šeřit), posadila se ke svému stolu a přitáhla si blíž svůj věrný kancelářský blok s novým Kulturním sloupkem na první stránce. Tento sloupek byl celkem zaměnitelný s půltuctem jiných, které dosud odevzdala, a přesto se na něj dívala zálibným okem. Byl koneckonců její, její práce, její psaní, za které byla placená, a nepochybovala, že všude, kam se Ostrovan dostane – což byla docela velká oblast –, si lidé sloupek opravdu přečtou.

Vince se posadil za svůj stůl a při tom trochu, ale slyšitelně zahekal. Pak následovalo praskání, když se otočil nejdřív doleva a potom doprava. Říkal tomu „prolupat si záda“. Dave mu prorokoval, že při tom „lupání“ jednoho dne ochrne od krku dolů, ale zdálo se, že Vincea taková možnost nijak neznepokojuje. Zapnul si počítač a šéfredaktor se zatím posadil na roh jeho stolu, vytáhl párátko a začal se jím rýpat v horní protéze.

„Tak co to bude?“ zeptal se Dave, zatímco Vince čekal, až se jeho počítač rozběhne. „Požár? Povodeň? Zemětřesení? Nebo všelidové povstání?“

„Myslel jsem, že bych začal tím, jak Ellen Dunwoodieová porazila v Pobřežní uličce požární hydrant, když jí selhala ruční brzda. Potom, až se správně rozehřeju, bych se mohl přesunout k tomu svému úvodníku o knihovně a přepsat ho,“ řekl Vince a zapraskal klouby prstů.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

1

2