Bernhard Moestl, DENKEN WIE EIN SHAOLIN

Copyright © 2016 Knaur Verlag.

An imprint of Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich

Translation © Vendula Haltufová, 2017

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2017

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-935-3 (ePub)

ISBN 978-80-7306-934-6 (mobi)

Ireně, která mě naučila rozlišovat důležité

od nedůležitého.

Věci jsou takové,

jaké jsou, ať je chápeš,

nebo ne.

(z Číny)

Úvod

Skutečný vítěz je ten, kdo nebojuje.

(Sun-c’)

Jak s knihou pracovat

a jak z ní mít největší užitek

Vítejte. Jsem rád, že jste tady. Také mě těší, že se chcete naučit myslet jako ti, kteří neochvějně ovlivnili můj život v posledních dvaceti letech: mniši legendárního kláštera Šaolin. Dovolte mi prosím promluvit na úvod otevřeně. V této knize mi nejde o to, abych vám přiblížil hluboké souvislosti zen buddhismu, které mohou být pro člověka západního myšlení složité. To především přenechám povolanějším, a hlavně vám by takové poznatky mimo zdi kláštera moc nepomohly. Spíš bych se s vámi chtěl zamyslet nad něčím, co určuje běh našeho života mnohem víc než cokoli jiného: naše emoce. Kdo si chce v Šaolinu osvojit umění boje a umění vítězství bez boje, musí nejdřív svého mistra přesvědčit o tom, že se také chce naučit vědomě pracovat se svými pocity.

V Šaolinu už dávno vědí, že ten, kdo nedokáže ovládat emoce, prohraje dřív, než vůbec pozná, o co v boji vlastně jde. Jednáme-li totiž jako smyslů zbavení, nejsme schopni jednat podle svých vlastních představ, ale reagujeme už jen na projevy soupeře a ten nás pak často dostane tam, kam chce.

V této knize se budeme tedy zabývat tím, jak nás emoce negativně ovlivňují a co proti tomu můžeme dělat, stejně jako faktem, že kvůli nim často nejednáme v souladu se svým nejlepším vědomím a svědomím. To je mimochodem také důvod, proč pořád dokola zdůrazňuji, že emoce a intuice se nepodmiňují, jak se často říká, ale naopak že se vzájemně vylučují. Buďto se řídíme tím, co nám radí žaludek, nebo slepě a bezhlavě následujeme příkazy svých emocí. Pokud jsme v nějaké situaci citově oslabeni, ztrácíme schopnost se svobodně rozhodnout.

Tohle jsem si pořádně uvědomil, když se před vchodem do supermarketu začali stále častěji objevovat prodejci časopisů z řad bezdomovců. Ať právem, nebo ne, vždycky jsem měl tak nějak pocit, že mi tím dávají najevo, že já si nákup dovolit můžu, kdežto bezdomovec nikoli, a proto bych měl mít výčitky svědomí. Přestože žebrákům, kteří mě vlídně požádají, vždycky něco dám, v tomhle případě mi v tom bránil hněv. Problém je v tomhle: K tomu, že bezdomovci s časopisem nic nedám, jsem se nerozhodl ze svobodné vůle, ale v reakci na chování jiného člověka! I když on tím v konkrétním případě škodil sám sobě, i tak se mu povedlo ovlivnit moje chování prostřednictvím mých pocitů!

Tenhle mechanismus se bohužel objevuje častěji, než si mnoho z nás uvědomuje.

Naše pocity čerpají ničivou sílu ze skutečnosti, že nás zlákají udělat něco, co rozpoznáme jako špatné už v momentě, kdy se toho dopustíme. Zamysleli jste se někdy například nad tím, jak moc nás oslabuje, když musíme žít s něčím, co jsme řekli nebo udělali v afektu? Promítněte si zpětně svůj život: Z kolika okamžiků, ve kterých jste jednali na základě nějaké emoce, máte dodnes radost?

V Šaolinu se říká: Jednat na základě emocí je

stejné, jako když se na kluzké podlaze musíte

bránit proti někomu, kdo stojí na suchu.

I když emoce prostě není v mnoha případech možné potlačit, s trochou cviku přesto můžeme zabránit tomu, aby určovaly naše jednání a fyzické a duševní zdraví. To se samozřejmě nestane ze dne na den a ani to nevyřeší, když si přečtete tuto knihu. Každá změna totiž vyžaduje vaši aktivní účast a o tu vás na tomto místě žádám.

Prosím pořiďte si sešit a velkými písmeny na něj napište své jméno. Možná že na něj najdete ještě nějaký pěkný obal nebo se vám prostě líbí tak, jak je. Klidně si pod své jméno můžete namalovat i čínský znak z obálky knihy, který velmi pěkně objasňuje propojení myšlenek a pocitů tak, jak je vnímají Číňané. Slovo „siang“ znamená „myslet“, současně však také „věřit“, „přát si“ nebo „chtít“. Pozor na to, aby k sešitu pokud možno neměl přístup nikdo jiný než vy, protože mu brzy svěříte velmi osobní věci. Od této chvíle vás totiž budu stále znovu vybízet k tomu, abyste si do něj zapisovali svoje myšlenky a pocity stejně jako odpovědi na moje otázky.

Možná vás právě napadlo, že dneska si můžete všechno skvěle zaznamenávat do chytrého telefonu. Přesto si prosím kupte sešit a neochuzujte se o možnost zase jednou něco napsat rukou. Kdykoli se budete chtít podívat, jak práce s touto knihou změnila vaše názory, otevřete sešit a znovu si to přečtěte. Spolu se změnou vašich reakcí to pro vás bude příjemná dokumentace toho, jak jste pokročili.

Na různých místech v knize vás budu průběžně nabádat k tomu, abyste si před dalším čtením udělali čas a zodpověděli pár otázek. Ve vašem vlastním zájmu vás žádám, abyste na určeném místě čtení přerušili a pokračovali až poté, co budete umět odpovědět, a tam, kde se to vyžaduje, svou odpověď také zaznamenali. Mým cílem je donutit vás, abyste si uvědomili, jak v té či oné situaci opravdu reagujete. V opačném případě se připravíte o překvapení, které by vám takto nastavené zrcadlo mohlo poskytnout.

Odpovídejte prosím na otázky a provádějte cvičení na konci každé kapitoly poctivě, nepište takové odpovědi, jaké byste snad sami rádi slyšeli.

Názvy kapitol jsem – stejně jako v dalších svých knihách – vědomě formuloval polopaticky, aby nedocházelo k nedorozuměním. Ani tyto věty, ani cokoli dalšího, co v této knize píšu, prosím ale neberte jako pevně dané. Na vše se dívejte spíš jako na podněty k tomu, jak nakládat s vlastními pocity.

A teď vás zvu, abyste se se mnou vydali na cestu, která vás důvěrně seznámí s vašimi emocemi i s jejich původci a spouštěči. Na jejím konci už to nebudou druzí, kdo vládne vašim pocitům a vašemu osobnímu zdraví, budete jim vládnout sami.

Jste připraveni? Tak pojďme na to.

Kde je tvůj duch, tam se bude

ubírat i tvoje tělo.

(ze Šaolinu)

1

Princip vyrovnanosti

Nejvyšším stupněm lidského vzdělání

je dokonalá vyrovnanost duše.

(Konfucius)

Nauč se zabránit tomu,

aby tě protivník porazil tvou vlastní silou

Až do třicátých let minulého století dodržovali mniši-bojovníci kláštera Šaolin v Číně jednu starou tradici. Ten, kdo dokončil přibližně patnáctiletý výcvik, musel ještě složit závěrečnou zkoušku, aby získal mistrovský titul. Tahle zkouška ale nezačínala ukázkou bojových schopností, jak by se dalo čekat. První součástí závěrečné zkoušky byl spíš test označovaný jako „Komnata radosti a smutku“. Kandidát musel předstoupit před představeného kláštera a před další ctihodné mnichy a dostal trochu času, aby se mohl začít soustředit. Potom mu členové komise postupně vyprávěli veselé a smutné příběhy. Pokud přitom kandidát projevil nějaké emoce, propadl, a zkouška tím byla uzavřena. Jen ten, koho se všechny anekdoty a srdcervoucí historky nijak nedotkly, měl právo vstoupit do „Komnaty moci“, kde se pak testovaly schopnosti fyzické.

Když jsem o téhle zkoušce slyšel poprvé, zaujalo mě především to, že i v Šaolinu se přikládá mnohem větší význam ovládání vlastních emocí než perfektnímu zvládnutí bojového umění. Jako by mi dali za pravdu. Ale kdekoli o tom mluvím, tam se mě ptají, jestli z principu odmítám emoce. V této souvislosti mi ale slovo „odmítat“ nepřipadá vhodné. V tomto „odmítat“ až příliš vězí něco z „vnitřně zápasit“, což neznamená zase nic jiného než emoce. Kromě toho nemá podle mě v podstatě příliš smysl odmítat něco, co beztak existuje. Přesto si víc než myslím, že příliš silné emoce nám mohou škodit. Nebo se vážně divíte, když se dozvíte, že jeden váš známý, proslulý častými výbuchy hněvu, podlehl infarktu v nízkém věku? Chopte se prosím sešitu a na první stránku napište velkým písmem pět hlavních výhod, které má podle vás moc nad vlastními pocity.

V této souvislosti mi připadá více než zajímavé, že emoce vlastně představují něco, co odporuje neustálému usilování přírody o vyváženost. Té se snaží dosáhnout tím, že na jeden extrém obratem reaguje jeho protikladem. Tak po každém vrcholu, který můžeme v emoci skutečně pociťovat, následuje vyvažující propad. Tedy jak moc člověku udělá dobře, když si konečně zase jednou vykřičí všechen vztek, tak velké je potom trápení, když mu začne docházet, co tím způsobil.

Emoce rád srovnávám s alkoholem. Ten také není sám o sobě ani dobrý, ani špatný. Pokud se konzumuje v rozumném množství, může dokonce zdravé tělo udržet zdravé ještě déle. Přesto jsou situace, v nichž nemá co dělat.

Jen si představte šaolinského mnicha, kterého čeká těžký boj. Jeho život pravděpodobně závisí na tom, jestli bude schopen se jasně a nezávisle rozhodovat. Opravdu byste mu doporučili, aby se před tímto střetnutím napil na kuráž?

To sotva. Ale proč ho od toho odrazujete? Nejspíš to děláte proto, že alkohol nebezpečným způsobem zamlžuje rozum a schopnost úsudku. Myslete teď sami na sebe. Opravdu byste se opili, kdybyste hned potom museli udělat rozhodnutí, které by ovlivnilo celý váš další život? Nebo pokud byste měli určit, komu svěříte všechny úspory?

Zcela obecně lze říci následující:

Emoce stejně jako alkohol nejsou na místě tam, kde ovlivňují naši schopnost se rozhodovat.

Tam, kde jí je zapotřebí, je nejlepší si počínat jako kandidát u šaolinské závěrečné zkoušky: klidně, vyrovnaně a soustředěně.

Oproti starým bojovníkům jsme ale v určité nevýhodě. Nežijeme v ústraní za ochrannou zdí kláštera, kterou odpočatí sem tam opustíme, abychom svedli nějaký boj. Mnohem víc nás obklopuje svět plný neklidu, hektiky a každodenních výzev, jejichž jediným účelem jako by bylo ztěžovat nám život. Zdá se, že události, které nás vyvádějí z míry, jsou už na denním pořádku.

Ovšem to, jak rychle se naše emoce vyhrotí,

hodně závisí na tom, v jakém rozpoložení

se předtím nacházíme.

Představte si, že na plotnu postavíte hrnec s vodou. Jak dlouho bude trvat, než se voda začne vařit? Jestliže byla voda z kohoutku horká, stačí jen pár vteřin, a už vře! To samé platí pro vaši hlavu. K tomu, abyste vyvedli z míry klidného člověka, je tedy zapotřebí celkem velké úsilí. Kdežto čím je stávající hladina stresu vyšší, tím rychleji nad sebou ten druhý ztratí vládu. A tím se také zvyšuje pravděpodobnost, že udělá chybu.

Zcela jasně to můžete vidět všude tam, kde se útočník snaží dostat vás pod tlak cíleně. Vzpomeňte si například na zónu u pokladen v supermarketech. Jistě jste si už všimli, že tam je stísněný prostor, kde máte jen málo místa, abyste si nakoupené zboží pohodlně uklidili do tašky. Je to tak schválně, abyste odtamtud zase co nejrychleji zmizeli. Za dobu, kterou potřebujete ke sbalení nákupu, přece mohou být „obslouženi“ tři další zákazníci! A tím se zase může ušetřit přinejmenším na jednom pracovním místě pokladní.

Vžijte se prosím do následující situace: Stojíte u kasy s velikým nákupem. Zboží, které zaplní nejméně tři nákupní tašky, je zaplacené a čeká na to, až si ho sbalíte. Pokladní se už demonstrativně začala věnovat dalšímu zákazníkovi v dlouhé řadě a vaše věci s potlačovanou agresivitou posouvá dál.

Napište prosím, jak se v takové situaci zachováte. Balíte si s klidem platícího zákazníka nákupy do tašek, které jste si donesli, a ten stres, který je kolem vás, jednoduše ignorujete? Potom vám gratuluji, protože jste opravdu vyrovnaní. Nebo se spíš snažíte vyhnout šikovně vybudovanému tlaku a urychleně opouštíte pokladnu s věcmi v podpaží?

Napište prosím ještě, proč se chováte tím či oním způsobem.

Nakonec si představte, že po nákupu v supermarketu jdete ještě do jednoho obchodu. Tam při placení zjistíte, že peněženku jste nechali ve spěchu ležet na pokladně v supermarketu. Úplně spontánně odpovězte: Jaká myšlenka vám jako první proletí hlavou? Koho z té mizérie viníte? Obě odpovědi napište.

Jakkoli sami sebe považujete za viníka, protože chybu jste přece udělali vy, mělo by vám teď být jasné, jak funguje emoční útok. Protože i když jste opravdu jednali nesprávně, spouštěčem k tomu bylo chování jiného člověka, který přesně na tohle vědomě sázel.

Tím to ale nekončí. Vžijte se teď prosím do opačné situace. Stojíte ve frontě u pokladny jako dvacátý zákazník a vidíte, jak vepředu někdo s naprostým klidem třídí svůj nákup. Proti komu se teď obrátí váš vztek? Proti provozovateli supermarketu, který tuhle nepříjemnou situaci úmyslně způsobil stavebním uspořádáním, nebo proti člověku, který to prostě a jednoduše naprosto ignoruje? Zapište to do sešitu a poznamenejte si k tomu také proč.

Nemusím se na tomto místě asi rozepisovat o tom, že váš vztek ve frontě bude větší úměrně tomu, jak podráždění už beztak jste. Vaše zranitelnost totiž závisí mnohem víc na vaší výchozí duševní pohodě než na vašem protivníkovi.

I ten nejsilnější protivník bude snadnou kořistí,

jestliže noc před bojem proflámuje

Emoce mají ještě jednu další, často velmi nepříjemnou vlastnost: mění naše vnímání do té míry, že zároveň posilují samy sebe.

Vysvětlím vám to nejprve na jednom příkladu. Na jedné z mých prvních cest po Indii jsme byli s přítelkyní ke konci téměř na pokraji sil. Měli jsme za sebou už pár týdnů cestování, špatně jsme spali, někdy dokonce vůbec, cítili jsme se unavení z neustálého stresu v té tenkrát nám ještě neznámé kultuře a kromě toho jsme museli být opatrní, abychom se nestali obětí různých podvodníků. V tomhle stavu jsme tedy jednou večer šli z autobusového nádraží temnými uličkami a hledali jsme hotel. Na ulici jsme byli sami, ale najednou mě přepadl nepříjemný pocit, že nás někdo sleduje. Otočil jsem se a spatřil jsem, že za námi opravdu jde nějaký Ind. Zdálo se mi, že se pořád přibližuje. Zrychlil jsem a tajně jsem doufal, že najdu nějaké ubytování dřív, než nás dožene. Avšak i on šel pořád rychleji a odstup mezi námi se zmenšoval. Vnitřně jsem se tedy smířil s rvačkou a zpomalil jsem. Když mě Ind míjel, koutkem oka jsem zaregistroval pohyb ruky, což ve mně vzbudilo dojem, že mě chce napadnout. Trhnul jsem sebou a toho nebohého muže, který kolem nás s přátelským pozdravem prošel, jsem málem udeřil do obličeje. A to jenom proto, že vyčerpání ve mně vystupňovalo latentní strach až k nekontrolovatelnosti. Stejně jako každý člověk, který se nachází v emocionálně vypjaté situaci, i já jsem viděl jen to, co jsem vidět chtěl, a tím jsem posílil vlastní negativní představy.

Jak to máte vy? Také vnímáte věci jinak, když jste unavení nebo přetažení? Napište prosím do sešitu, kdy u vás něco podobného v poslední době vyvolalo nepříjemnou situaci. Pod to prosím poznamenejte, co ještě omezuje vaše objektivní vnímání a co vede k tomu, že vaše rozhodování řídí okamžité pohnutky, a ne rozum.

Kupodivu se ale zdá, že nebezpečné dopady toho, když se necháme ovládnout emocemi, jsou nám známy. Odkud by se jinak vzalo všeobecně uznávané přísloví, že na důležitá rozhodnutí bychom se měli vyspat, protože „ráno je moudřejší večera“?

Všechny tyto mechanismy nahrávají zkušeným útočníkům, kteří je běžně využívají v každodenním kolotoči. Zjednodušeně řečeno, častý trik spočívá v tom, že nejdřív protivníka něčím cíleně rozhodíme a pak to sami napravíme, abychom vypadali jako zachránci. Ve fázi uvolnění, která pak následuje, se oběť většinou rozhodne tak, jak si přeje útočník.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Úvod

1 Princip vyrovnanosti