OSHO

O sexu

Original English title: SEX MATTERS – From Sex to Superconsciousness

Copyright © 1979, 2002 OSHO International Foundation, www.osho.com/copyrights

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2017

Translation © Jana Žlábková, 2017

All rights reserved (Všechna práva vyhrazena)

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation,www.osho.com/trademarks. (OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International Foundation, www.osho.com/trademarks.)

Tato kniha je rozšířeným vydáním Oshových promluv nazvaných From Sex to Superconsciousness. Kromě původních materiálů obsahuje i další podobné hovory, jimiž se Osho obracel k živému publiku.Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line (elektronicky přes internet) prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

ISBN 978-80-7306-943-8 (ePub)

ISBN 978-80-7306-944-5 (mobi)

Předmluva

Proč je sex téma, které uvádí lidi do rozpaků? Proč je takové tabu?

Protože lidé byli celá staletí vedeni k potlačování sexu. Všichni náboženští proroci, mesiáši a spasitelé říkali, že sex je hřích.

Já vnímám sex jako základní životní energii. A záleží pouze na vás, co s ní uděláte. Může se stát hříchem, ale může se stát i nejvyšším vrcholem vědomí. Je jen na vás, jak tuto energii využíváte.

Bývaly doby, kdy jsme nevěděli, jak máme zacházet s elektrickou energií. Vždy nám byla k dispozici a někdy nás zabíjela, ale dnes je naším sluhou a dělá všechno, co chceme. Sex je bioelektrická energie. A důležité je, jak ji využíváte. Základní podmínkou však je, že ji nesmíte odsuzovat. Jakmile něco odsuzujete, nemůžete to využívat.

Sex by měl být považován za normální a naprosto běžnou věc – stejně jako spánek, hlad a cokoli jiného. Navíc se může spojit s meditací, a jakmile se to stane, jeho kvalita se úplně změní. Sex bez meditace je vhodný k plození dětí, ale při sexu spojeném s meditací se znovu rodíte a stáváte se jiným člověkem.

Může mít meditující člověk sex?

Ano, lépe řečeno, při milování může meditovat. Jde o drobnou změnu s dalekosáhlými důsledky.

V klášteře si dva mniši povídali – každý večer byly vyhrazeny dvě tři hodiny na meditování a na procházky. Diskutovali o kouření, jež sice nebylo zakázané, ale stejně měli strach, a tak se rozhodli, že bude lepší zeptat se přímo opata.

Následující ráno se jeden z mnichů tvářil nešťastně, a když uviděl druhého mnicha, jak k němu přichází a kouří, nevěřil vlastním očím. Řekl mu: „Jak je to možné? Ptal jsem se opata, jestli meditující člověk může kouřit, a on vykřikl: ‚Nikdy!‘ A byl příšerně rozčílený. Ale ty kouříš. Copak ses ho neptal?“

Druhý mnich odpověděl: „Také jsem s ním mluvil, ale zeptal jsem se, jestli můžu meditovat, když kouřím. A on prohlásil: ‚To je skvělý nápad. Proč marnit čas? Když kouříš, můžeš přitom meditovat. Nic proti tomu nemám!“

Já vám neříkám, že můžete mít při meditování sex. Nic takového netvrdím. Říkám, že máte meditovat, když se milujete. Při milování se člověk nachází ve velmi poklidném a harmonickém stavu, ve kterém se snadno medituje. Jakmile se blížíte k orgasmu, myšlenky přestanou poletovat a vy se stáváte energií, jež proudí a pulzuje. V takovém okamžiku buďte vnímaví – všímejte si všeho, co se děje, vnímejte blížící se orgasmus tak dlouho, až překonáte bod, z něhož není návratu. Prostě jen pozorujte. Jde o nejtajnější niternou pozornost, a pokud ji zvládnete, můžete pozorovat stejným způsobem cokoli v životě, protože sex je nejúchvatnější prožitek.

Když vyšla kniha, kterou jsem nazval Od sexu k supervědomí, nikdo nevěnoval pozornost supervědomí – všichni se soustředili pouze na sex. Četli ji i mniši a mnišky – vyznavači všech náboženství.

Čtyři sta knih obsahuje mé promluvy, v nichž se zaměřuji na témata, která jsou nesmírně důležitá pro každého, kdo hledá pravdu, takže i pro mnohé mnichy. Ale oni dál trpí a hlavní příčinou jejich utrpení je potlačovaná sexualita.

Říkal jsi, že sex je vhodný pouze k plození dětí, ale co vzniká, když se sex spojí s meditací?

Vzniká nová část bytí. Uvědomíte si, že váš vývoj není u konce. Existují vyšší úrovně vaší inteligence, vašeho vědomí, a jakmile je začnete vytvářet, s úžasem zjistíte, že zájem o sex postupně mizí, protože pak vytváří cosi většího než život – vytváří vědomí. Život se nachází na nižší úrovni než vědomí. Jakmile jste schopni vytvářet vědomí, zmizí překážka bránící v milování, ale zároveň onen akt vypadá podivně. Nepřináší vám radost, protože máte pocit, že jde o pouhé plýtvání energií, kterou byste raději využívali k budování vyšších a vyšších pyramid vědomí, dokud nedosáhnete bodu, jejž nazývám osvícení.

Dalo by se tedy říct, že je nevědomý sex hřích?

Původním významem slova hřích je „zapomenutí“, což je velmi zajímavé a krásné. Vědomí je rozpomenutí, bdělá pozornost, zatímco hřích je zapomenutí, nepozornost.

Ale já nechci používat slovo „hřích“, protože náboženství ho vždy zneužívala a stále zneužívají. Mluvím o nevědomém jednání, o zapomenutí – vracím se k jeho původnímu významu.

A co je ctnost?

Vědomější a pozornější vnímání.

Úplně všeho?

Úplně všeho. Jakmile dokážete vnímat naplno, je celý váš život ctností a vše, co děláte, má příchuť čirosti a vůni božskosti.

1. ČÁST

Od sexu k supervědomí

1. kapitola

Hledání lásky

Co je láska?

Když ji prožíváte, cítíte ji a znáte, ale popsat lásku pomocí slov je nesmírně obtížné. Je to stejné, jako kdybyste se zeptali ryby: „Co je moře?“ Odpoví: „Tohle je moře. Rozprostírá se všude kolem.“ A budete-li na ni naléhat a říkat: „Prosím, definuj, co je moře, a nemluv v náznacích,“ bude s tím mít velký problém.

Všechny věci, jež jsou v lidském životě dobré, krásné a pravdivé, se dají pouze prožívat a poznávat. Můžete jimi být, ale bude velmi obtížné definovat je a mluvit o nich. Je smutné, že o něčem, co bychom měli prožívat – autenticky a naplno –, se pět šest tisíciletí pořád jen povídá. O lásce se diskutuje, zpívají se o ní písně, opěvuje se, a přitom nemá v lidském životě své místo.

Když se ponoříme do lidského nitra, zjistíme, že málokteré ze slov, jež člověk používá, je tak falešné jako „láska“. A ještě horší je, že lásku spojuje s těmi, kteří jí vzali opravdovost a přehradili všechny její proudy. Náboženství mluví o lásce – a přitom tato nepřínosná láska, která neustále obklopuje člověka, jen uzavírá dveře a znemožňuje mu prožívat v životě lásku opravdovou.

V tomto ohledu neexistuje zásadní rozdíl mezi Východem a Západem, mezi Indií a Amerikou. Lidmi ještě neproudí řeka lásky. A my svalujeme vinu na člověka nebo na mysl. Říkáme, že lidé jsou špatní, že mysl je zlomyslná, a proto naším životem neproudí láska. Mysl není zlomyslná a ti, kteří něco takového tvrdí, ve skutečnosti otrávili lásku a nedovolí jí, aby se mohla zrodit. Na tomto světě a v celé existenci není žádný jed – všechno je nektar. Ale lidé změnili nektar v jed a hlavními viníky jsou takzvaní učitelé, takzvaní svatí muži a světci, takzvaní zbožní lidé.

Tento fakt je třeba dobře pochopit, protože jinak nemůže láska existovat v lidském životě – dokonce ani do budoucna.

Neustále děláme něco, co lásce neumožňuje, aby se mohla zrodit a budovat základy. Stále dokola se opakují zcela nesprávné principy a to trvá už celá staletí, ale my si neuvědomujeme, v čem jsou špatné, protože je automaticky opakujeme. A pak jsou lidé obviňováni, že nedokážou plnit požadavky vžitých zásad.

Dnešní člověk je výtvorem společnosti, jež na světě existuje šest až deset tisíciletí. Ale vina padá na člověka, nikoli na společnost. Člověk hnije, ale společnost je vychvalována. „Naše úžasná kultura, naše úžasné náboženství“ – všechno je „skvělé“. A přitom je člověk plodem společnosti!

Všichni tvrdí, že člověk je špatný a měl by se změnit. Nikdo si netroufne vstát a položit otázku, jestli společnost a náboženství dokázaly za deset tisíc let naplnit člověka láskou. Je zjevné, že právě v tom selhaly. A jestli se láska za tak dlouhou dobu nikam nevyvinula, je vůbec možné, že někdy v budoucnosti naplní člověka, bude-li základem stále stejná společnost a stejná náboženství? Pokud toho nebylo dosaženo v minulosti během deseti tisíciletí, nemůže se to stát ani v nadcházejících deseti tisíciletích. Dnešní člověk nebude zítra jiný. Lidé vždycky byli, jsou a budou takoví, a přesto všichni opěvují společnost a náboženství a váží si světců a svatých mužů. Ale nikoho nenapadne, že by společnost a náboženství mohly nést vinu.

Já vám říkám, že tohle jsou skuteční viníci. A dnešní člověk je toho důkazem. Jaký další důkaz byste chtěli? Pokud zasadíme semínko a plody rostliny jsou jedovaté a trpké, co to dokazuje? Že i semínko bylo jedovaté a trpké. Samozřejmě je obtížné předvídat, co ze semínka vyroste a jaké budou plody. I když ho důkladně prohlédnete a zmáčknete nebo rozlomíte, stejně nemáte jistotu, že plody nebudou trpké. Prostě ho zasadíte a ono vyklíčí. Léta plynou a z tenkého kmínku je košatý strom, jehož koruna se tyčí k nebi a na větvích jsou plody – až pak zjistíte, zda jsou, nebo nejsou trpké.

Dnešní člověk je plodem semínek společnosti a náboženství, jež byla zasazena před deseti tisíciletími a od té doby se jim dostává neustálé péče. Ten plod je velmi trpký, plný sváru a nenávisti. Ale lidé oslavují už samotná semínka a myslí si, že se z nich rodí láska.

Podle mého názoru se to nikdy nestane, protože náboženství zničila základní potenciál potřebný k zrodu lásky. Otrávila ho. Ptáci, zvířata a rostliny nemají náboženství a společnost, a proto u nich vidíte víc lásky než u lidí. Totéž platí o primitivních domorodcích, kteří nemají rozvinutou společnost, náboženství a kulturu. O lásce vědí mnohem víc než dnešní takzvaně civilizovaní a kulturně vyspělí lidé.

Jak je možné, že čím méně je mezi lidmi lásky, tím víc jsou civilizovaní a podléhají většímu vlivu náboženství a chodí do chrámů a kostelů a modlí se? Má to určité důvody a dva z nich bych chtěl rozebrat podrobněji. Jakmile je pochopíte, zmizí přehrada a řeka lásky bude zase volně proudit.

Láska je v každém člověku. Nemusíte ji odněkud nosit. Nemusíte ji nikde hledat. Je tady. Je touhou po životě skrytou uvnitř. Je vůní života v našem nitru. Ale ze všech stran ji obklopují silné zdi, a proto se nemůže sama projevit. Všude kolem ní jsou skaliska, a tak nemůže proudit.

Když hledáte lásku, neznamená to, že někam půjdete a naučíte se ji najít.

Sochař opracovával kámen. Přišel ho navštívit jeden muž, který se chtěl podívat na sochu, ale viděl jen kámen a dláto a kladivo. „Co to má znamenat?“ zeptal se sochaře. „Copak vy netvoříte sochu? Zajímalo mě, jak vzniká socha, ale vy jenom odsekáváte kousky kamene.“

Sochař řekl: „Socha je skryta uvnitř. Nemusím ji tvořit. Ovšem kolem ní je spousta zbytečného kamene, který musím odstranit, a pak se socha sama objeví. Já sochu netvořím, já ji objevuji. Zatím je zakryta a je třeba vynést ji na světlo.“

Láska je skryta ve všech lidech a je jen třeba ji uvolnit. Nemusíte ji vytvářet – otázka zní, jak ji odhalíte. Sami jsme ji zakryli něčím, co jí nedovoluje proniknout na povrch.

Zkuste se zeptat lékaře, co je zdraví. Je velmi zvláštní, že žádný doktor na světě vám přesně neřekne, co je vlastně zdraví! Celá lékařská věda se zabývá zdravím, ale nikdo není schopný definovat zdraví. Když se zeptáte lékařů, prohlásí: „My jen víme, co jsou nemoci a jaké jsou jejich příznaky. Známe různé termíny a na každou nemoc napíšeme recept. Ale co je zdraví? O zdraví nic nevíme. Nanejvýš můžeme říct, že zdraví je stav, v němž nejsou žádné nemoci.“ Je to tím, že zdraví je skryto uvnitř člověka. Proto ho nedokážete definovat.

Nemoc přichází zvenčí, takže se dá definovat. Zdraví vychází zevnitř a není možné ho definovat. Mohli bychom říct, že zdraví je nepřítomnost nemoci. Ale ani to by nebyla definice zdraví, protože se ho přímo netýká. Pravda je, že zdraví nemusíme vytvářet. Buď je zakryto nemocí, nebo se samo objeví, jakmile nemoc pomine a člověk se vyléčí. Zdraví je uvnitř každého z nás. Zdraví je naší vnitřní podstatou.

Láska je také uvnitř a je naší pravou podstatou. Proto je naprosto nesmyslné chtít po lidech, aby kultivovali lásku. Otázkou není její tříbení. Důležité je, jak se dá zjistit, proč se láska nemůže sama projevit. Co jí v tom brání? V čem je problém? Kde je ona překážka?

Jakmile všechny překážky zmizí, láska se sama projeví. Nemusíte se nic učit, není třeba nic vysvětlovat. Bez překážek, jimiž jsou špatná společnost a nedobré vnější vlivy, by byl každý člověk plný lásky. Je to nevyhnutelné, protože lásku nelze opomíjet. Láska je naší přirozenou podstatou.

Ganga pramení v Himálaji. Musí proudit, protože je živá, a její vody urazí dlouhou cestu až k oceánu. Nemusí se ptát policisty nebo kněze, jakým směrem je oceán. Viděli jste někdy, že řeka stojí na křižovatce a ptá se policisty, kde je oceán? Ne. Hledání oceánu je ukryto v jejím bytí. A má tolik energie, že dokáže proniknout skalami a kameny a překonat rozsáhlé nížiny a dostat se k oceánu.

I když je oceán ukrytý kdesi v dáli, řeka ho zaručeně najde. A nemá žádného průvodce či mapu, jež by jí ukázala, kudy má téct… ale určitě doteče až k oceánu.

A teď si představte, že jí v cestě stojí přehrady a vysoké zdi. Co pak? Řeka je schopna překonat a prolomit překážky, jaké jí postavila do cesty příroda, ale pokud narazí na výtvory lidí, může se stát, že nedoteče k oceánu.

Snažte se pochopit, v čem je rozdíl. Přírodní překážky nejsou bariérou, a proto se řeka dostane k oceánu. Protéká horami a nakonec vždycky oceán najde. Ale když překážky vymyslí lidé a postaví je, mohou jí v tom zabránit.

V přírodě vládne základní jednota a harmonie. Přírodní překážky jsou pouze zdánlivé a vyžadují jen větší úsilí a víc energie, takže ve skutečnosti slouží k odhalení skrytého potenciálu. Když zasejeme semínko, máme pocit, že ho vrstva půdy tlačí dolů a brání jeho růstu. Ale je to přesně naopak – bez půdy by semínko nemohlo vyklíčit. Navenek se zdá, že ho vrstva půdy utiskuje, ale ve skutečnosti napomáhá jeho vývoji a změně. Z vnějšího pohledu vypadá půda jako překážka, a přitom je jediným přítelem semínka, protože mu pomáhá růst.

Příroda je harmonie, rytmická symfonie. Ale lidé vnucují přírodě umělé věci a zasahují do ní, a právě takové nepřirozené výtvory narušují proudění života a vytvářejí překážky. Mnohé řeky přestaly téct, a pak se na ně svaluje vina. Je to stejně nesmyslné, jako kdybychom obviňovali semínko, že nevyklíčilo. A přitom zjevně nemělo správnou půdu a dost vody a tepla. A pokud se v životě některého člověka nerozvine květ lásky, říkáme: „Za to můžeš jen a pouze ty.“ Nikoho nenapadne, že příčinou může být nevhodná půda a nedostatek vody a tepla. Pak semínko nemůže vyklíčit a nestane se z něj květina.

Chci vám říct, že hlavní překážky vytvářejí lidé – jde o výtvory lidí. Bez nich by řeka lásky volně proudila a dostala by se k oceánu života. A přitom lidé mohou proudit stejně jako láska a dospět k božskosti.

Jaké překážky jsme si sami vymysleli? Tou základní je fakt, že až do dnešní doby se všechny společnosti stavěly proti sexu, proti vášni. Tento odmítavý postoj a negace narušily a zničily možnost zrození lásky v lidech.

Pravda je, že sex je výchozím bodem ke všem cestám k lásce. Sex je místem, kde vznikají cesty k lásce – je jejím zdrojem, je pramenem všech Gang lásky. A přitom se k němu chováme nepřátelsky – všechny společnosti, všechna náboženství, všichni guruové, všichni světci. Útočí na samotný zdroj, a pak řeka přestane téct. „Sex je hřích… sex je neduchovní… sex je jed.“ A člověka nikdy nenapadne, že sexuální energie se nakonec transformuje a promění v lásku.

Evoluce lásky spočívá v transformaci sexu. Když vidíte kousek uhlí, neuvědomíte si, že se může změnit v diamant. V tom je zásadní rozdíl mezi uhlím a diamantem. Chemické složení je v podstatě stejné. Proces proměny trvá tisíce let, a nakonec se z uhlí stane diamant.

Ale lidé si uhlí necení tolik jako diamantů. Když ho mají doma, je schované ve sklepě, kam nikdy nevodí hosty. Diamanty nosí kolem krku nebo na hrudi, aby je všichni viděli. Jde o jedno a totéž, ale navenek to není vidět a člověka nenapadne, že uhlí a diamant jsou dva body na jedné cestě. Pokud se vám uhlí nelíbí – což je velmi pravděpodobné, protože máte pocit, že se od něj můžete jenom zašpinit –, ničíte možnost jeho transformace v diamant v samém zárodku. A přitom se v diamant změnit může.

Sexuální energie se mění v lásku. Ale lidé jsou proti sexu a zaujali vůči němu nepřátelský postoj. Takzvaní ctnostní lidé jsou jeho odpůrci. Ovšem takový přístup brání semínku, aby mohlo vyklíčit. Ničí základy paláce lásky hned při prvním kroku. Z uhlí se nestane diamant, protože k takové evoluci je zapotřebí vstřícnost, bez níž nemůže dojít k procesu transformace. Jak by se mohlo transformovat něco, co odmítáme a neustále s tím bojujeme?

Z lidí se stali nepřátelé vlastní energie. Naučili jsme se bránit se sexuální energii. Navenek to vypadá, že se chceme zbavit konfliktů a svárů a bojů, ale zároveň jsme přijali opačný přístup, jenž nám kdesi v hloubi říká: „Mysl je jed, tak s ní bojuj – musíš se ubránit jedu. Sex je hřích, tak se mu braň.“ Ale okolí nám tvrdí, že je třeba odstranit všechny konflikty! Taková učení jsou základem vnitřního rozporu, protože od člověka vyžadují, aby se zbavil konfliktu. Na jedné straně nás dohánějí k šílenství, a na druhé straně otevírají psychiatrické léčebny, v nichž se máme uzdravit. Na jedné straně šíří zárodky nemoci, a na druhé straně staví nemocnice, ve kterých se máme vyléčit.

V tomto kontextu je velmi důležité pochopit jednu zásadní věc. Nikdy se nemůžeme odpojit od sexu. Sex je samotným zdrojem života – člověk se díky němu rodí. Existence přijala sexuální energii za výchozí bod tvoření, ale světci tvrdí, že je hříšná… přestože ji existence nepovažuje za hřích! A říkáme si, že bůh je stvořitel, ale jestli je podle boha sex hřích, pak je bůh největším hříšníkem na celém světě a v celém vesmíru.

Když se díváte na květinu, napadlo vás někdy, že její rozvití v květ je sexuálním aktem plným vášně? Květina kvete, a co se při– tom děje? Sedají na ni motýli a pak přenášejí její pyl, její sperma, do jiných květin. Páv tančí v plné nádheře – básník ho opěvuje a světci se z jeho tance také radují. Ale uvědomují si, že tanec páva je výrazem vášně, že jde především o sexuální akt? Páv tančí, aby svedl svou milovanou. Láká ji a chce, aby se stala jeho družkou. Pták zpívá, páv tančí, z chlapce se stane mladík a z dívky krásná žena – to všechno jsou projevy sexuální energie, které mají mnoho různých podob. Celý život a jeho projevy a rozkvěty jsou v podstatě sexuální energií. Ale náboženství a společnost jsou proti ní a vlévají jed do našich myslí. Snaží se nás podnítit, abychom proti ní bojovali. Vtáhli nás do bitvy proti naší vlastní energii, a proto se z nás stávají pokřivené, patetické, nemilující a falešné nuly.

Člověk nemá bojovat se sexem – má s ním navázat přátelský vztah a povznést proud života do výšin.

Když mudrc z upanišad žehnal novomanželům, řekl ženě: „Nechť se staneš matkou deseti dětí a tvůj manžel je tvým jedenáctým dítětem.“ Pokud se vášeň transformuje, může se manželka stát matkou. Jestliže se chtíč transformuje, mění se sex v lásku. Pouze sexuální energie rozkvétá v energii lásky.

Ale v nás je vyvoláván antagonistický vztah k sexu, a právě proto v nás nemůže rozkvést láska – láska přesahuje sexuální energii, kterou ovšem musíme nejdřív přijmout – a naše mysl je víc a víc sexuální, protože jsme proti sexu. Všechny písně a básně a umělecká díla a obrazy a chrámy a sochy jsou přímo či nepřímo spojeny se sexem. Lidská mysl se točí kolem sexu. Žádný jiný tvor na světě není tak sexuální jako člověk. Lidé se na sex soustředí pořád – když jsou vzhůru, když spí, když sedí, když chodí. Sex se pro nás stal vším. Ale kvůli nepřátelskému postoji a jeho potlačování se ze sexu stal nádor v našem bytí.

Člověk se nemůže zbavit něčeho, co je samotným kořenem jeho života. Ale vnitřní konflikt trvá příliš dlouho a naše životy jsou nezdravé – taková je skutečnost. Za rozmach sexuality, jenž je naprosto evidentní, nesou odpovědnost náboženství a společnost. Nemohou za něj „špatní lidé“, ale ti „hodní“, vaši světci. Dokud se lidstvo neoprostí od negativního vlivu náboženských vůdců a podobných „ctnostných“ lidí, není možné, aby se zrodila láska.

Vzpomněl jsem si na jednu příhodu:

Svatý muž odcházel z domu, protože chtěl navštívit přátele. Když přicházel k brance, uviděl svého přítele z dětství. Řekl mu: „Vítej! Kde jsi byl tolik let? Pojď dál! Slíbil jsem přátelům, že k nim zajdu na návštěvu, a nerad bych to odkládal, ale ty neodcházej. Počkej na mě v domě a odpočiň si. Za hodinu budu zpátky. Vrátím se brzy a popovídáme si. Mnoho let jsem se těšil, že se zase uvidíme.“

Přítel opáčil: „A nebude lepší, když půjdu s tebou? Mám po cestě špinavé šaty, ale když mi dáš nějaké čisté, převleču se a doprovodím tě.“

Svatý muž dostal před časem od jednoho boháče nádherný oděv, který si šetřil na významnou událost. A tak ho s radostí přinesl. Přítel se oblékl, na hlavu si nasadil turban a obul si krásné boty. Vypadal jako král! Když se svatý muž díval na přítele, začal mu trochu závidět. Ve srovnání s ním vypadal on sám jako sluha. Okamžitě ho napadlo, jestli neudělal chybu, když dal příteli svůj nejlepší oděv, protože se náhle cítil méněcenně. Pomyslel si, že se ostatní budou věnovat jen příteli a jeho budou vnímat jako pouhého sluhu, protože je oblečený jako žebrák.

Snažil se zklidnit mysl a opakoval si, že je zbožný, že mluví s bohem a s duší – říkal si samé vznešené věci. Koneckonců, jak důležitou roli hrají krásné šaty a turban? Už to tak prostě je, tak co s tím teď nadělá? Ale čím víc se snažil přesvědčit sám sebe o bezvýznamnosti vnějšího vzhledu, tím víc byla jeho mysl posedlá oděvem a turbanem.

Dál probíral s přítelem různá témata, ale uvnitř se mysl soustředila jen na překrásné šaty a na turban. Když spolu kráčeli po cestě, dívali se všichni na přítele, ale jeho si nikdo nevšímal. Svatý muž začal propadat depresi.

Došli k domu, kde žili jeho přátelé, a svatý muž je seznámil: „Tohle je můj přítel Džamál, se kterým se známe od dětství. Je moc milý.“ A náhle vyhrkl: „A šaty? Ty jsou moje!“

Přítel strnul údivem. Hostitelé nechápavě hleděli na svatého muže – proč se chová tak divně? I on si ihned uvědomil, že jeho poznámka byla nevhodná, ale už bylo pozdě. Litoval své unáhlenosti, a proto se snažil ještě víc potlačit mysl.

Když vyšli z domu, svému příteli se omluvil.

Přítel řekl: „Byl jsem doslova v šoku. Jak jsi mohl říct něco takového?“

Svatý muž prohlásil: „Promiň. Prostě mi to vyklouzlo.“

Ale z úst nic nevyklouzne jen tak, bez důvodu. Občas si to člověk ani neuvědomí, ale pokaždé jde o něco, co je uloženo v mysli. Samotná ústa za to nemohou. Svatý muž dodal: „Odpusť mi. Udělal jsem velkou chybu. Nevím, jak jsem mohl něco takového vypustit z úst.“ Ale moc dobře věděl, proč se to stalo – myšlenky z mysli prostě vypluly na povrch.

Pak se vydali k domu dalšího přítele. Svatý muž si v duchu opakoval, že se nesmí zmiňovat o šatech. Proti té myšlence zatvrdil svou mysl. Když došli k brance přítelova domu, byl pevně odhodlaný neříct, že šaty patří jemu.

Ten ubožák si ale neuvědomil, že čím víc je rozhodnutý nemluvit o šatech, tím pevněji je v něm zakořeněný pocit, že mu náleží. Koneckonců, proč lidé dělají taková rozhodnutí? Například když někdo složí slib, že bude dodržovat celibát, znamená to, že se sexualita vytrvale dere na povrch. Proč by jinak musel něco takového slibovat?

Jestliže se člověk rozhodne, že bude méně jíst nebo že se bude nějakou dobu postit, odhaluje to silnou vnitřní touhu po jídle. A taková snaha mívá nevyhnutelně za následek vnitřní konflikt. Člověk se snaží bojovat s vlastní slabostí, což uvnitř naprosto přirozeně vyvolává rozpolcenost.

Svatý muž prožíval vnitřní boj. Když vešel do domu, začal velmi opatrně „Tohle je můj přítel…“, ale všiml si, že mu nikdo nevěnuje pozornost. Všichni se dívali na jeho přítele a obdivovali překrásné šaty. Svatý muž si pomyslel: „Vždyť je to můj oděv a můj turban!“ Ale ihned onu myšlenku zapudil, protože byl pevně rozhodnutý nemluvit o šatech. „Každý člověk, bohatý i chudý, je nějak oblečený. Je to nepodstatná záležitost, protože celý svět je májá, pouhá iluze,“ připomínal si. Ovšem šaty se mu míhaly před očima jako kyvadlo, sem a tam, sem a tam.

Nadechl se a pokračoval: „Známe se od dětství. Je to moc milý člověk. A ty šaty… nejsou moje, ale jeho.“

Lidé užasli. Nechápali, proč mluví o šatech, když jim představuje svého přítele.

Když pak odcházeli z domu, svatý muž se zase začal omlouvat: „Zase jsem udělal velkou chybu.“ Byl naprosto zmatený, protože nevěděl, co má a co nemá dělat. „Šaty nade mnou nikdy neměly takovou moc. Proboha, co se to se mnou stalo?“ Ten ubožák netušil, že používá strategii, do jejíchž osidel nakonec padne každý.

Přítel byl velmi rozhořčený a prohlásil, že s ním už nikam nepůjde. Svatý muž ho popadl za ramena a žadonil: „Prosím, neopouštěj mě. Jestli odejdeš, budu do konce života nešťastný, protože jsem se ke svému příteli zachoval tak nehezky. Přísahám, že už nebudu mluvit o šatech. Z upřímného srdce ti před bohem slibuji, že se o nich nezmíním.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Předmluva

1. ČÁST Od sexu k supervědomí

1. kapitola Hledání lásky

2. ČÁST O sexu

3. ČÁST Ani prvotní, ani hřích

Doslov: Cesta k celistvosti