Copyright © 2017 by Mo Gawdat

Translation © Jana Žlábková, 2017

Original English title: SOLVE FOR HAPPY

Copyright © for Czech edition

Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2017

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-973-5 (ePub)

ISBN 978-80-7306-974-2 (mobi)

Kdo žije v míru, nevnímá závažnost bitvy.

Pro Aliho

Ať jsi teď kdekoli, vím, že jsi šťastný.

Úvod

Sedmnáctý den po smrti mého úžasného syna Aliho jsem začal psát a nemohl jsem přestat. Za téma jsem si zvolil štěstí, což bylo za daných okolností hodně zvláštní.

Ali byl skutečný anděl. Svou přítomností dokázal všechny potěšit a ukázat jim pozitivní stránku věcí. Byl pořád klidný a šťastný. Vyzařovala z něj úžasná energie a vždy projevoval zájem a starostlivou péči o celé okolí. Když nás opustil, měl jsem velmi pádný důvod být nešťastný a velmi trpět. Tak proč mě jeho odchod přiměl napsat knihu, kterou jste právě otevřeli? Celý příběh začal v době, kdy se Ali narodil – a možná ještě dřív.

Když jsem začal pracovat, přicházel jeden úspěch za druhým a postupně jsem získával velké bohatství a uznání ze strany druhých. A přes to všechno jsem byl pořád nešťastný. Na počátku mé kariéry stáli takoví techničtí giganti, jakými jsou IBM a Microsoft, takže jsem mohl naplno rozvíjet svůj intelekt a uspokojovat touhy ega. A přirozeně vydělávat dost peněz. Nicméně jsem zjistil, že čím větší je přízeň štěstěny, tím méně jsem šťastný.

Hlavní příčinou nebyl fakt, že život byl stále složitější – „Víc prachů, víc problémů“, jak zní název jedné rapové písně z devadesátých let. Přestože se mi dostávalo velkého finančního i intelektuálního uspokojení, nenacházel jsem v životě nic, co by mi přinášelo opravdové štěstí. Neměl jsem radost dokonce ani z největšího požehnání, ze své rodiny, protože jsem nevěděl, jak mám takový dar přijmout.

Je paradoxní, že když jsem byl mladší, snažil jsem se usilovně najít svou životní cestu a často jsem došel na konec slepé uličky, a přesto jsem byl pořád velmi šťastný. Ale v roce 1995 jsme se s manželkou a s dvěma dětmi sbalili a odstěhovali do Dubaje, a tím se všechno úplně změnilo. Jen chci podotknout, že nemám nic proti Dubaji. Je to pozoruhodné město a jeho milí obyvatelé nám velmi pomohli, abychom se brzy cítili jako doma. Do Dubaje jsme se přestěhovali v době, kdy město prožívalo zásadní zlom a začalo se po všech stránkách nesmírně rychle rozvíjet, což nabízelo úžasné kariérní příležitosti a člověk měl miliony možností najít štěstí, nebo to přinejmenším zkusit.

Ovšem Dubaj může působit i značně surrealisticky. Uprostřed žhavé písečné krajiny, v níž se třpytí tyrkysově modré vodní hladiny, se k nebi tyčí nespočet futuristicky vyhlížejících kancelářských budov a obytné mrakodrapy s apartmány, které mají hodnotu mnoha milionů dolarů a pro globální developery jsou nesmírně žádanou kořistí. Na ulicích mezi sebou bojují o místa k parkování taková auta jako porsche, ferrari, lamborghini a bentley. Doslova neuvěřitelná koncentrace bohatství člověka ohromuje, ale zároveň v mysli vyvolává otázku, jestli ve srovnání s tím vším skutečně něčeho dosáhl.

Po příjezdu do Emirátů jsem si zvykl porovnávat se s velmi bohatými přáteli, a pokaždé jsem si připadal jako ubožák. Pocit méněcennosti mě ale nenasměroval ke cvokaři nebo do ášramu. Naopak mě přinutil k ještě většímu úsilí. Od dětství mě ohromně bavilo číst a přesně podle toho jsem se zachoval – koupil jsem si hromadu knih. Studoval jsem technické analýzy burzovních trendů až po základní rovnice, na nichž byly založeny všechny tabulky. Jakmile jsem je zvládl, dokázal jsem předvídat krátkodobý vývoj na trhu jako dokonalý profesionál. Vracel jsem se domů z práce v době, kdy se v Americe otvíral elektronický burzovní trh NASDAQ, a díky svým matematickým schopnostem jsem vydělával značné sumy jako obchodník (v mém případě jako noční obchodník).

A přestože jsem měl stále víc peněz – a je mi jasné, že nejsem první člověk, který vypráví takový příběh –, byl jsem stále nešťastnější. Následkem toho jsem ještě víc pracoval a kupoval si nové a nové hračky, protože jsem se mylně domníval, že jednou se mé úsilí vyplatí a pak konečně najdu hrnec zlata – štěstí – ležící na konci duhy stvořené z mých úspěchů. Stal jsem se křečkem procházejícím procesem, který psychologové nazývají „hédonická adaptace“. Čím víc dostáváte, tím víc chcete. Čím větší úsilí, tím víc důvodů k další práci.

Jednoho večera jsem usedl k počítači, dvakrát jsem klikl myší a koupil si dva rolls-royce veterány. Proč? Protože jsem mohl. A protože jsem se zoufale snažil zaplnit díru ve své duši. Určitě vás nepřekvapí, že když mi ony překrásné klasické výtvory anglického automobilového průmyslu přivezli, ani trochu mi nepozvedly náladu.

Jak se ohlížím zpět do minulosti, uvědomuji si, že tato fáze života nebyla moc zábavná. Soustředil jsem se na expanzi obchodů Microsoftu v Africe a na Středním východě, takže je vám jasné, že jsem trávil víc času v letadlech než kdekoli jinde. Chtěl jsem víc a začal jsem být nepříjemný dokonce i na svou rodinu – a byl jsem si toho vědom. Zřídkakdy jsem chválil úžasnou ženu, s kterou jsem se oženil, a věnoval jsem málo času báječnému synovi a skvělé dceři. A nikdy jsem si nedal pauzu, abych si užíval den tak, jak se odvíjel.

Většinou jsem býval hodně podrážděný, nervózní a kritický a chtěl jsem, aby mé děti byly úspěšné a podávaly co nejlepší výkony. Zběsile jsem se snažil formovat svět k obrazu svému. V roce 2001 mě mé šílené tempo a pocit prázdnoty zavedly na velmi temné místo.

Tehdy jsem si uvědomil, že mám problém, který už nemohu dál přehlížet. Ten ambiciózní a nešťastný člověk, kterého jsem vídal v zrcadle, jsem ve skutečnosti nebyl já. Chyběl mi šťastný a optimistický mladík, jímž jsem vždycky býval. Už mě nebavilo žít v kůži unaveného, nešťastného a agresivního chlapíka. Rozhodl jsem se, že neštěstí přijmu jako výzvu. Svůj hloubavý přístup spojený s analytickou myslí inženýra jsem chtěl využít k sebepoznávání, jež mi umožní najít cestu ven.

Vyrůstal jsem v Káhiře a moje matka byla profesorka anglické literatury. Knihy jsem hltal ještě dřív, než jsem šel do školy. Od osmi let jsem si pokaždé zvolil téma na celý rok a koupil si tolik knih, kolik mi kapesné dovolilo. A během roku jsem četl tak usilovně, že jsem je znal skoro všechny nazpaměť. Kamarádi si mě kvůli mé posedlosti knihami často dobírali, ale tento zvyk mi zůstal, spolu s přístupem k výzvám a k ambicím. Kdykoli se život nějakým způsobem zkomplikoval, otevřel jsem knihu.

Kromě čtení jsem se věnoval tesařině, dělal jsem mozaiky, hrál na kytaru a učil se německy. Četl jsem rozbory obecné relativity, studoval jsem teorii her a matematiku a učil se rozvíjet vysoce sofistikované počítačové programování. Už jako dítě na základní škole a později jako teenager jsem k hromadám knih, které jsem měl doma, přistupoval s obrovským nadšením. Jak jsem dospíval, využíval jsem stejný zápal při běžné údržbě auta i při vaření a malování hyperrealistických portrétů černým uhlem. Především díky knihám jsem se dostal na značně vysokou úroveň dovednosti v podnikání, managementu, financích, ekonomice a v oblasti investic.

Když nastanou problémy, míváme sklon věnovat se víc věcem, které zvládáme nejlépe. Proto v době, kdy jsem překročil třicítku a nebyl jsem šťastný, jsem se rozhodl, že se ponořím do četby, abych vyřešil svou složitou situaci. Koupil jsem si všechny knihy zaměřené na štěstí, které jsem objevil. Navštěvoval jsem přednášky, sledoval dokumentární filmy a pak jsem pečlivě analyzoval vše, co jsem se dozvěděl. Ovšem k danému tématu jsem nepřistupoval ze stejného pohledu jako psychologové, kteří napsali knihy a prováděli experimenty, jež učinily z „výzkumu štěstí“ tak aktuální akademickou záležitost. A navíc jsem přirozeně nemohl prostudovat názory všech filozofů a teologů, kteří se od počátku civilizace zabývali problematikou lidského štěstí.

V rámci studia jsem problém štěstí rozdělil na nejmenší částečky a používal jsem strojírenskou analýzu. Zaujal jsem postoj, jenž byl založený na faktech a hodil se ke zpracovávání většího množství dat. Postupně jsem zkoumal všechny procesy, s nimiž jsem se setkal, testoval jednotlivé části a ověřoval si platnost každé položky ve snaze vytvořit algoritmus, jenž by mě dovedl k žádoucímu výsledku. Jako vývojář softwaru jsem si stanovil za cíl objevit kód, který bych mohl záměrně použít pokaždé, když budu mít v životě pocit, že se potřebuji cítit šťastný.

Vyvíjel jsem nesmírné úsilí hodné pana Spocka, ale k prvnímu zásadnímu průlomu došlo během běžného rozhovoru s mou matkou. Vždy mi říkala, že mám tvrdě pracovat a za svou prioritu si stanovit finanční úspěchy. Často mi připomínala arabské rčení, které ve volném překladu říká: „Jeden rok jez střídmě, druhý rok se skromně oblékej a pak budeš navěky šťastný.“ Jako mladík jsem se úzkostlivě řídil její radou. Tvrdě jsem pracoval a spořil a stal se ze mě úspěšný muž. Svou část dohody jsem splnil. A tak jsem jednoho dne zašel za matkou a zeptal se: Kam se podělo štěstí, na které mám už nárok?

Během rozhovoru mi náhle došlo, že štěstí by nemělo být něčím, na co člověk čeká a usilovně pracuje, aby si to zasloužil. Navíc by nemělo záviset na vnějších podmínkách, natož na tak vrtkavých a často velmi pomíjivých věcech, jako jsou kariérní úspěchy a nárůst čistého jmění. Moje cesta byla do té doby plná progresivních úspěchů, ale kdykoli jsem postoupil na tomto poli o další kus, měl jsem pocit, že se cíl zase o trochu vzdálil.

Tehdy jsem si uvědomil, že dokud se nezbavím názoru, že budu šťastný, jen když udělám nebo získám to či ono, a tím dosáhnu laťky, kterou jsem si sám stanovil, nemohu být nikdy opravdu šťastný.

V algebře se rovnice dají řešit mnoha způsoby. Například pokud se A = B + C, pak se B = A – C. Budete-li chtít znát hodnotu A, musíte zjistit, jaké hodnoty mají dva další parametry – B a C –, a při řešení hodnoty B učiníte zase jiné kroky. Parametry, které jste se rozhodli určit, zásadně ovlivní váš přístup k řešení. A totéž platí, když hledáte řešení cesty ke štěstí.

Postupně jsem si začal uvědomovat, že přestože jsem se hodně snažil, pořád jsem se zaměřoval na řešení nesprávného problému. Hlavní výzvou se pro mě stalo hromadění hmotného bohatství, zábava a pozice, protože jsem si myslel, že konečným produktem bude... štěstí. A přitom jsem ve skutečnosti potřeboval přeskočit přechodná stadia a prostě řešit samotné štěstí.

Moje cesta trvala skoro deset let a v roce 2010 jsem sestrojil rovnici a zároveň s ní jednoduchý praktický model ukazující, jak lze dosáhnout štěstí a udržet si ho.

Prověřil jsem celý systém pomocí různých testů a opravdu fungoval. Stres z neuzavřené obchodní smlouvy, dlouhé fronty při odbavení na letišti, špatné služby – nic z toho nemohlo zkalit mé štěstí. Každodenní život, ve kterém jsem byl manžel, rodič, syn, přítel a zaměstnanec, měl nevyhnutelně své vzestupy a pády, ale ať se den vyvíjel dobře nebo špatně – nebo od obojího trochu –, dokázal jsem si tuto jízdu na toboganu naplno užívat.

Konečně jsem byl zase šťastný, jak jsem to znával, a chvíli jsem žil v klidu. Svůj náročný proces jsem vylíčil stovkám přátel a zjistil jsem, že i u nich funguje moje rovnice štěstí. Tato zpětná vazba mi pomohla zdokonalit můj model. Což – jak se záhy ukázalo – byl dobrý nápad, přestože jsem tehdy netušil, jak moc ho budu jednou potřebovat.

Můj otec byl vynikající stavební inženýr a nesmírně milý člověk. Přestože mě vždycky přitahovaly počítače, vystudoval jsem stavební inženýrství, abych mu udělal radost. Nicméně tento studijní obor nebyl příliš velkým přínosem k mému vzdělání, protože – jak říkával můj otec – člověk se učí až v reálném světě. Od chvíle, kdy jsem nastoupil na střední školu, mi otec umožnil trávit prázdniny pokaždé v jiné zemi. Zpočátku šetřil každý cent, abych mohl získávat nové zkušenosti, a než jsem se vydal na cestu, domluvil mi pobyt u svých přátel, které jsem pak navštěvoval. Později jsem pracoval, abych si na tyto své výlety mohl přidat alespoň trochu peněz. Tyto zážitky z reálného světa pro mě byly tak cenné, že jsem se tehdy rozhodl, že v budoucnu musím totéž umožnit svým dětem.

Štěstí stálo při mně a ukázalo se, že moje volba univerzity byla v období studií tím největším přínosem a požehnáním. Poznal jsem okouzlující a velmi inteligentní ženu jménem Nibal. Měsíc po promoci jsme měli svatbu a o rok později se Nibal stala Umm Ali, matkou Aliho, jak se říká na Středním východě ženám, které porodily první dítě. Osmnáct měsíců poté přišla na svět naše dcera Aya, aby vnesla do rodiny nádherné světlo a úžasně silnou energii. Do mého života vstoupili Nibal, Ali a Aya a přízeň osudu neznala hranic. Láska k rodině mě přiměla usilovně pracovat, protože jsem chtěl všem zajistit co nejlepší život. Přijímal jsem životní výzvy jako zvídavý nosorožec.

V roce 2007 jsem nastoupil do společnosti Google. Přestože dosahovala velkých úspěchů, její globální dosah byl omezený a mým úkolem bylo rozšířit ho do východní Evropy, na Střední východ a do Afriky. O šest let později jsem přešel ke Google X, jenž je dnes samostatnou jednotkou známou jako X, a po čase jsem se dostal na pozici obchodního ředitele. V této společnosti nebylo nikdy nejdůležitější dosahovat co největších zisků takovým způsobem, jaký je dnes ve světě běžný. Jde nám o vývoj nových technologií, které by úplně změnily daný stav věcí. Naším cílem je radikální desetinásobné – 10× – zlepšení. Právě proto pracujeme na zdánlivě sci-fi ideách, jako jsou například speciální draci s uhlíkovými vlákny, kteří vynesou do vzduchu větrné turbíny, miniaturní počítače zabudované do kontaktních čoček, které zachytávají psychologická data a komunikují bezdrátově s jinými počítači, a horkovzdušné balony, které vynášejí telekomunikační technologii do stratosféry, a tím poskytují internetové služby všem lidem kdekoli na světě. V naší společnosti jim říkáme „moonshot“, což je termín označující vyslání rakety na Měsíc.

Pokud se snažíte zdokonalit co nejjednodušším způsobem věci, které už existují, musíte zpočátku využívat tytéž nástroje a vycházet ze stejných předpokladů a úvah, na nichž je založena původní technologie. Ovšem má-li být zlepšení desetinásobné, začínáte od nuly. Jste odhodláni dobývat Měsíc a zamilujete se do problému, nikoli do produktu. Vydáte se na výpravu, aniž byste věděli, jestli jste schopni dojít až na samý konec, A přesto si stanovíte smělé cíle. Například automobilový průmysl se celá desetiletí zaměřuje na otázku bezpečnosti. Tradiční design aut, jaký byl používán v podstatě od začátku dvacátého století, se postupně stále zdokonaluje. My v X si na začátku položíme otázku: „Proč vůbec došlo k nehodě?“ Právě to je jedna z našich „raket“ vyslaných na Měsíc – auto, které jezdí samo.

V té době fungoval můj model štěstí velmi dobře a práce mi přinášela pocit radosti, protože jsem pomáhal vytvářet budoucnost. Moje děti se učily a rostly a v souladu s tradicí mého otce poznávaly každé léto nová místa. Po celém světě měly spoustu přátel a byly nesmírně zvídavé.

V roce 2014 začal Ali studovat v Bostonu a protože si naplánoval dlouhý výlet napříč Severní Amerikou, nečekali jsme, že nás navštíví v Dubaji. Velmi mile mě překvapilo, když mi v květnu zavolal, že by moc rád přijel a strávil s námi pár dní. Řekl mi, že cítí nutkavou touhu přijet, a požádal mě, ať mu rezervujeme letenku na nejbližší termín po skončení školního roku. Aya nás také chtěla navštívit, a tak jsme byli s Nibal nesmírně šťastní. Všechno jsme zařídili a těšili se, až se v červenci sejde celá rodina.

Čtyři dny po příjezdu začal Ali trpět silnými bolestmi břicha. V místní nemocnici mu doktoři řekli, že musí podstoupit operaci slepého střeva. Příliš mě to neznepokojovalo. Vlastně se mi ulevilo, protože byl doma a mohli jsme se o něj postarat. Bylo sice jasné, že se dovolená nebude vyvíjet tak, jak jsem si původně představoval, ale šlo o změnu plánů, jíž jsme se mohli snadno přizpůsobit.

Když Ali ležel na operačním stole, dostal injekci obsahující oxid uhličitý, aby se zvětšila dutina břišní, a tím se vytvořil větší prostor pro celý zákrok. Ale jehla zajela o pár milimetrů hlouběji a propíchla Alimu femorální tepnu – jednu z hlavních tepen vedoucích krev od srdce. V tu chvíli se složitá situace ještě zhoršila. Než si někdo uvědomil, co se stalo, uplynuly drahocenné vteřiny a pak následovala celá řada chyb, které měly fatální následek. Za pár hodin můj milovaný syn zemřel.

Než jsme mohli tuto strašlivou tragédii vstřebat, byli jsme obklopeni přáteli, kteří nám pomáhali zvládnout praktické záležitosti a podporovali nás, když jsme se potýkali s nečekaným zvratem našeho života.

Říkali nám, že ztráta dítěte je to nejděsivější, co může člověka potkat. Každým rodičem naprosto zásadně otřese. Ztráta Aliho v samém rozpuku života byla o to horší, že přišla nečekaně, a nejhorší na všem bylo, že ji způsobila chyba, jíž se dalo zabránit.

Já osobně jsem nesmírně trpěl, protože Ali pro mě nebyl jen syn, ale zároveň i nejlepší přítel. Narodil se, když jsem byl hodně mladý, a měl jsem pocit, jako bychom spolu vyrůstali. Hráli jsme videohry, poslouchali hudbu, četli knihy a hodně jsme se spolu nasmáli. V osmnácti byl Ali mnohem moudřejší než mnozí muži, které jsem znal. Byl mou oporou a důvěrným přítelem. Občas jsem se přistihl, že si v duchu říkám: „Až dospěju, chci být přesně takový jako Ali.“

Přestože si všichni rodiče myslí, že jejich děti jsou výjimečné, já jsem upřímně přesvědčený, že Ali takový opravdu byl. Když nás opustil, dostávali jsme zprávy z celého světa, od stovek lidí, kteří nám popisovali, jak jim náš jednadvacetiletý syn změnil život. Šlo o teenagery, ale třeba i o sedmdesátileté lidi. Už nikdy se nedozvím, jak Ali nacházel čas a moudrost, aby ovlivnil životy tolika lidí. Byl vzorem poklidu, štěstí a laskavosti. Velmi citlivě vnímal přítomnost a své vlastnosti šířil po celou cestu životem. Jednou jsem ho zpovzdálí pozoroval, když seděl vedle bezdomovkyně a dlouze si s ní povídal. Choval se k ní jako k lidské bytosti hodné pozornosti a pak vysypal kapsy a dal jí všechno, co měl. Když odcházel, žena ho chytila za ruku, zalovila ve svém pytli a věnovala mu věc, která byla zjevně jejím nejcennějším majetkem: malou neotevřenou krabičku krému na ruce. Ten dar patřil mezi Aliho nejvzácnější poklady. Dnes ho opatrujeme my.

A pak jsem Aliho kvůli chybě jednoho lékaře v okamžiku ztratil. Vše, co jsem se naučil o štěstí, muselo projít zásadním testem. Říkal jsem si, že pokud se mi podaří uchránit sebe a svou rodinu od největších hlubin deprese, mohu to považovat za velký úspěch.

Ale my jsme to zvládli ještě lépe.

Když Ali tak náhle opustil tento svět, prožívali jsme s manželkou a s dcerou hluboký zármutek. Bolest z jeho ztráty přirozeně přetrvává a často se rozpláčeme, protože ho už nikdy nemůžeme obejmout, popovídat si s ním, nebo si společně zahrát videohry. Stále cítíme velkou bolest a ctíme jeho památku a přejeme mu jen to nejlepší. Nicméně je zajímavé, že jsme do značné míry dokázali zachovat klid – a dokonce i štěstí. Prožíváme smutné dny, ale netrpíme. Naše srdce jsou spokojena, protože jim nechybí radost.

Stručně řečeno, náš model štěstí nám pomohl ustát životní tragédii. I ve chvílích nejhlubšího zármutku nad odchodem Aliho jsme nikdy necítili zlost nebo zášť vůči životu. Neměli jsme pocit, že nás zklamal, a nepropadli jsme depresi. Prošli jsme tou nejobtížnější situací, jakou si člověk dokáže představit, přesně tak, jak by to udělal Ali: v klidu.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Úvod

1. část

1. kapitola Sestrojení rovnice

Stav zmatení

2. část Velké iluze

Užitečné myšlení

4. kapitola Kdo jste?

Kdo si myslíte, že jste?

5. kapitola Co víte

6. kapitola Zná někdo přesný čas?

Kdo je vaším pánem?

7. kapitola Houstone, máme problém

8. kapitola Nebojte se skočit

3. část Slepé skvrny

9. kapitola Je to pravda?

Závěrečné poznámky

Je to pravda?

4. část Nejvyšší pravda

10. kapitola Přímo tady a hned teď

11. kapitola: Pohyb kyvadla

12. kapitola Láska je vše, co potřebujete

13. kapitola Žijte poklidně

14. kapitola Kdo stvořil koho?

Doslov Rozhovor s Alim