BUSNY

TAM

JEDEME DO AFRIKY

jota / 2019

© Marika Dumková, 2018

Ilustrace © Marika Dumková, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-533-2

Všem cestovatelům tělem i duší, babičkám a dědům.

PŘEDMLUVA

Přejet Afriku, Asii, Ameriku nebo Evropu dokáže každý „cestovatel“, ale zachytit zážitky tak, že chcete cestovat s ním či s ní, dokážou jen výjimky. A Busny, Marika a David, to dokázali. Když jsem před pár lety viděl jejich první video, které poslali jako pilot do Streamu, a David řekl „Umíme točit“, načež se roztočil obraz jako kolotoč, a Marika řekla „Umíme stříhat“ a kus obrazu odpadl, bylo mi jasné, že těmhle lidem chceme pomoci splnit jejich sen, ale hlavně, že tu cestu chci podniknout s nimi, ač jen ze své kanceláře. Odvyprávět příběh je neskutečně složité, ještě složitější, když zároveň řešíte úplně jiné problémy – rozbité auto, ztracený pas, ukradenou kameru. Davidovi a Marice muselo stále šrotovat v hlavě jak to natočím, jak to střihnu, jaký fór vymyslím. Vždy se jim to podařilo a svou cestou bavili stovky tisíc lidí. Všichni jsme jim trochu záviděli a zároveň s nimi trpěli, když měli potíže. Jejich lidskost a upřímnost je nekonečná, hravě strčí do kapsy všechny pseudo travel blogery nebo profesionální cestopisy. Proč? Protože jsou prostě normální – v tom nejpozitivnějším smyslu slova. Nejen při sledování jejich videí, ale i při každém osobním setkání jsem se do nich zamilovávál víc a víc a je mi ctí a radostí, že je můžu znát. No a vy už čtěte dál, protože si myslím, že následující stránky budou větší zábava než tyhle moje citový kydy… Takže: Jedeme na výlet, jedeme na výlet, jedeme, jedeme já a ty!

Janek Rubeš

SLOVO ÚVODEM

Tahle knížka je trochu punk. Vznikla na cestě, vznikla v Africe, vznikla po cestě TAM. A slovo úvodem je promiň. Promiň, že jsme se ještě nevrátili, i když jsme slibovali, že budeme dávno doma. Nic nedopadlo podle plánu, ale už jedeme! Promiň, věrný diváku, že jsme tě tak dlouho napínali s každou novou epizodou. A promiň ty, čtenáři, že mi na následujících stránkách občas ulítne i nějaká ta sprosťárna nebo hrubka. Sděluji ti přímo, co se tady děje. Nenechávám myšlenky zrát, postřehy píšu se vší šťávou a bez obalu tak, jak mi padají z hlavy. A i kdybych to prošla tisíckrát znovu, neopravím ani jednu další čárku, protože v knize, kterou držíš, vyprávím, co zažíváme právě teď.

Nevěř všemu. Nejlepší je přesvědčit se na vlastní oči

KDO JSME

Každý bláznivý nápad vzniká nad sklenkou vína. V našem případě nad bečkou piva. Listuji v nešenl džiografik a vzdychám, co všechno bych chtěla vidět. Tohle, otočím stránku… a to taky! David třímá svůj milovaný půllitr a vypadá, že mě klasicky vůbec nevnímá. Tentokrát ale poslouchal a přemýšlí. Tak pojedeme všude, řekne za chvíli. Tak jo! Vzhlédnu nevěřícně od lesklých stran časopisu. Myslí to vážně a v hlavě se mu roztáčí myšlenka, která nám změní život.

Tak místo toho, abychom dál denně vysedávali u počítačů, vzali se, zadlužili a zplodili dítě, kupujeme auto, zbavujeme se věcí a vyrážíme na cestu kolem světa. Tentokrát tedy do Afriky. Ne, není to takhle snadné, ani spontánní. Od onoho nápadu nad sudem a časopisem k jeho skutečné realizaci, kdy zabouchneme dveře bytu, klíček hodíme nadobro do schránky, nastartujeme a dáme se do pohybu, to trvá skoro dva roky. Ale teď pěkně popořádku, jak nás odmalička učili, na úvod se musíme představit…

David, 34, Brno

David je vysoký jako futra, hraje na kytaru, mezi kamarády je to Dejv alias Čuněk. Neštítí se špíny, ba naopak! Poznávací znamení: děravé ponožky, děravé tričko, zkrátka všude díry, fleky a nepořádek, kterým zkouší Maričinu trpělivost. Pokud zrovna nespí, je David hlava kreativní a rád baví lidi kolem sebe. Kromě muzikanta a šaška dělá videa, vymýšlí, režíruje, stříhá a rád hraje volejbal. Rád fotí na výšku, protože to má dynamiku. Je to Čech jako poleno, miluje pivo, hokej a české jídlo. A Brno. David Busnám vdechl život, protože ho ten dosavadní přestal bavit.

Marika, 29, Brno

Marika je architektka a pomohla zrealizovat Busny. Hodně lidí se ptá, odkud je, protože divně mluví a intonuje, ale je opravdu z Brna. Studovala v Praze a Barceloně, ale do Brna se vždy vrátila. Má dvojče a lidi si je pletou. Poznávací znamení: jsou přece úplně jiné, ale klidně si občas samy sebe spletou na fotce. Také ráda tvoří, víc než mluvení jí jde psaní a kreslení. Fotí nejčastěji na šířku, protože to má prostor. Ráda pozoruje, učí se a pracuje, a chtěla by mít všechno v pořádku, ale na zašívání Davidových děr už rezignovala. Miluje přírodu i města, sport, barvy a sladké.

Bus, 31, VW

Bus je z Rakouska, ale Marika s Davidem ho koupili v Trutnově. Za svůj život už vystřídal několik majitelů a barev, červenou, zelenou, Busny mu však vdechly nový život a předělaly ho na růžovo. Má náhon na všechny čtyři, je pomalý, ale silný, a zatím si poradil v každém terénu. Má rád dobrou naftu, a když mu nechutná, rychle to dává najevo. Na údržbu je docela náročný, protože co pár kilometrů vyžaduje drobný servis nebo odbornou opravu. Naštěstí je to starý dobrý vůz, co jde opravit klíčem a kladivem. Marika s Davidem se mu věnují trpělivě, protože bus není jen jejich dopravním prostředkem, ale i ložnicí, obývákem, kuchyní a pracovnou.

Hugo, 3, Brno

Hugo vznikl rukou Davida k Vánocům pro Mariku. Je tuhý a strnulý, ale v jádru jistě dobrý. Hugo je marnivý, což si Marika s Davidem vykládají jako ukazatel jeho sexuální orientace. Rád se válí kdekoliv, kam ho položíte. Vypadá pasivně a apaticky, ale byli byste překvapeni, v čem všem má prsty.

PŘÍPRAVY CESTY

Kdy to všechno začalo? Asi naším návratem z Turecka v prosinci 2016. David opustil firmu, aby se mohl plně věnovat projektu, a já mám dobrej pocit, že za toho půl roku zvládneme všechno na světě. David si odpočne od své práce, vyčistí si hlavu v nějaké autodílně, kde ho určitě za práci zdarma lapnou všema deseti a naučí vše o autě. Já budu dál chodit do práce a za celou zimu a jaro máme po večerech a o víkendech spóóóustu času na zjišťování a přípravy všeho druhu. Občas zajdeme na přednášku nějakého kovaného cestovatele, prostě se hezky v klidu nachystáme tak, abychom v květnu odjeli do Afriky. Plán je, že pojedeme a současně budeme vyrábět seriál o našem dobrodružství a cestování pro internetovou televizi Stream, což by nám mělo stačit jako obživa a financování dalších cest.

Sotva se vzpamatujeme z návratu z testovací cesty do Turecka, už je tu Štědrej den, ládujeme se cukrovím, odpočíváme, slavíme, Novej rok, leden, v únoru hromada práce, březen, daňový přiznání, žádná autodílna v Brně není na nikoho zvědavá, David ukončuje různý dodělávky do práce, sláva, vrcholí hokejová sezóna, David tráví hodně času v režii Komety, koncem března konečně seženeme mechanika, vezeme auto do Prostějova, z Davida žádnej automechanik nebude, kupujeme lístek na loď za pytel diamantů, takže JEDEME a přes to nejede vlak. Z Komety jsou mistři, Brno se vzpamatovává z deliria a já vyždímaná z práce nevyřídím na cestu ani ň.

Setkáme se s pár lidmi, co byli nedávno v Africe. Všichni jsou v pohodě a říkají, ať to s tím plánováním tak moc nehrotíme, že to tam vlastně nemá ani smysl. To nás trošku uklidňuje. Jedeme za pár týdnů a nemáme auto, víza, pasy, řidičáky, očkování a vlastně ani přesné datum odjezdu. Ani tu cestovní horečku. David sestavuje super-šanon, kde máme podrobnosti o každé zemi, kterou chceme projet. Jo, je super… A tímhle pocitem se opájíme dalších pár týdnů, kdy na nic jiného stejně není čas.

V květnu visí auto pořád na zvedáku v Prostějově, loď jede možná za 14 dní, možná až za měsíc. Italové jsou na informace dost skoupí. Očkování hotovo tak napůl, díly z Turecka leží nepostříhané ladem, producent volá, že pro nás nemá jediného sponzora. Jdu naposledy do práce a vrhám se do zařizování. Posílám maily do všech stran, sháníme sponzory, docházejí nám peníze, sháníme peníze, dochází nám energie, Davidovi už nestačí cigarety a začíná se mnou pít kafe.

V půlce května už máme každej tři pasy, tři řidičáky, jedno vízum a seznam tisíce drobností, který nestíháme. Pár sponzorů nám kývne, což nám vlije krev do žil, na některé partnery je to moc narychlo, další se nám neozvou vůbec. Však jasně. Chceme vyzvednout auto v Prostějově každým dnem, už máme vymyšlený interiér, zahrádku, nosiče, doplňky, ale musíme to nejprve pořádně změřit. Náš nákupní lístek nezná konce. Přes den zařizujeme, běháme, jezdíme do Prahy a zpátky, na úřady všeho druhu, do bank a pojišťoven, nakupujeme, do poslední chvíle zkoušíme sponzory, občas něco vyjde. Večer se vždy sejdeme doma u mailu a několik hodin sepisujeme odpovědi, žádosti, objednávky a reakce, sestavujeme tabulky, co máme, co chceme, na co nemáme, kolik nám zbývá peněz a času. Ani nevím, jak padáme do postele, a budíky zas zvoní nemilosrdně brzy.

Týden před plánovaným odjezdem je auto doma! Honem do dílny a dodělat elektro, kování, interiér, sehnat blbůstky, na který jsme úplně zapomněli. David si zlomí malíček, pak zase namůže cosi v koleni. Něco táhnu do dílny a rupne mi v zádech, to né! Na poruchy našich těl není čas, to rozeženeme, a jedeme dál.

Zaměstnáváme všechny kolem sebe, pomáhají nám rodiny a kamarádi, šijí, řežou, hoblují, šroubují, vaří, půjčují, nakupují a smějí se! Každého z nich miluju, protože jinak bychom neměli šanci. My dva jsme dennodenně černí od hlavy k patě, hodiny a dny se slévají v jeden nekončící chaos. Z Itálie nám dávají vědět, že loď má zpoždění. Úlevou zaspíme celý den a pak úprkem zas do dílny a další maily a nákupy, v Hornbachu už si tykáme, vyzvedáváme věci od sponzorů, byt se nám plní krabicemi věcí na cestu, které nezvládáme vybalit, a zároveň se musíme sbalit a vystěhovat. Polohotovým busem jedeme do Prahy na rozhovor „jakože jedeme a hrozně stíháme“, úsměvy do kamer, jsme pozitivní a okouzlující, cestou zpátky si vrazíme do očí párátka a na D1 (taková první zkouška offroadu) nám upadne výfuk. Na cestách mezi Prahou, Brnem a Prostějovem najezdíme vcelku dost, tak snad to alespoň prověří hlavní „dětské nemoci“ repasovaného auta.

Jsme v totálním fyzickém i psychickém vypětí, k činnosti nás pohání asi adrenalin z toho, co nás čeká, pokud se vše podaří. Možná i ta cestovní horečka, kterou však ani nepozorujeme. Každou noc, než padneme, si opakujeme „To dáme!“, už si hrozně přejeme vyrazit. Jet. Vědět, že to, co máme, máme, co jsme stihli, jsme stihli, a už jen jet, nějak zvládnout cestu na jih Itálie a nepropásnout loď. Máme v hlavě i pár katastrofických scénářů, lodí pojede jen jeden a druhý zůstane doma, zařídí, co se nezvládne před odjezdem, a do Izraele přiletí letadlem, nebo bez auta, backpacking z Izraele kam to půjde…

Někdy v tomto období se se všemi loučíme na brněnské přehradě. Na celodenní akci dorazíme až večer, takže spoustu lidí ani nestihneme. My jsme ale rádi, že jsme vůbec dorazili. Z kvalitní zapíječky si oba neseme parádní kašel, ráno se sbíráme a jedeme do dílny. V kómatu doděláváme poslední drbky na autě, stěhujeme celý byt do volných pokojů a půd po Brně, poštou nám dorazí další víza z Berlína. Smlouvu s producentem nepodepíšeme, posíláme zpět a doufáme, že tohle zvládneme nějak během cesty. Loď se zpožďuje o další dva dny, díky čemuž stíháme poplakat na rozloučenou, vystát všechny kolony na brněnské dálnici, vyzvednout poslední víza v Praze a odjet.

A teď už se to fakt děje! Jedeme skoro nonstop, střídáme řízení se spacákem a závratnou průměrnou rychlostí 60 km/h jsme za 34 hodin v Salernu u Neapole. V přístavu jsme úplně hujersky v noci před odjezdem, bez jediného defektu! Ráno poslední telefonáty a SMSky domů aaa… půl dne čekáme na naložení lodi. Už nás nepustí z přístavu, takže se ani nedostaneme na internet a nemůžeme dát vítězné posty na sociální sítě. Ty musí počkat. Máme před sebou devět dní bez signálu uprostřed širého moře.

Tak čus bus v Izraeli, nashle na naší cestě do Afriky!

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

PŘÍPRAVY CESTY