Triáda

Annin deník

Annin deník

Anne Franková

Zadní dům

Annin deník

Zadní dům, 1957

Anne Franková

Zadní dům

Deník v dopisech

12. červen 1942 – 1. srpen 1944

Editorka

Mirjam Presslerová (verze D)

přepracované vydání verze

Otty H. Franka (verze C)

Z nizozemštiny přeložila

Magda de Bruin Hüblová

Triáda

Text © Anne Frank Fonds (Basel),

1982, 1991, 2001, 2013

Only authorised version edited by

Mirjam Pressler (version D)

Photography © Anne Frank Fonds (Basel)

Photography on pages 292–295

© Anne Frank House, Amsterdam / Allard Bovenberg

Photography on pages 8, 11

© National Archives in The Hague / Wim van Rossem

Translation and commentary

© Magda de Bruin Hüblová, 2019

ISBN 978-80-7474-258-3

ISBN (PDF) 978-80-7474-259-0

ISBN (ePub) 978-80-7474-260-6

ISBN (mobi) 978-80-7474-261-3

Kniha vyšla s finanční podporou

Nizozemského literárního fondu

(Nederlands Letterenfonds).

Zadní dům, 1957

Anne na balkoně bytu na Merwedeplein, květen 1941

Margot chtěla vyfotografovat babičku a náhodně zachytila Anne

Úvodem

Od 12. června 1942 do 1. srpna 1944 si vedla Anne Franková deník v dopisech. Psala si ho jen pro sebe až do chvíle, kdy na jaře 1944 vyslechla z vysílání londýnského Rádia Oranje projev nizozemského exilového ministra školství. Vyzýval, aby lidé po skončení války shromáždili a zveřejnili všechna svědectví o utrpení nizozemského lidu za německé okupace. Jako příklad uvedl mimo jiné deníky. Pod dojmem tohoto projevu se Anne Franková rozhodla, že po válce vydá knihu. Základem k ní měl být její deník.

Od května 1944 začala deník přepracovávat a přepisovat, zanášela do něj opravy, vynechávala pasáže, které nepovažovala za dostatečně zajímavé, a jiné po paměti připisovala. Současně pokračovala v psaní původního deníku (badatelé ho později nazvali verze A – na rozdíl od přepracovaného deníku, který se označuje jako verze B).

Poslední zápis Anne Frankové je z 1. srpna 1944. Již 4. srpna všech osm obyvatel úkrytu zatkla tzv. „zelená policie“. Miep Giesová s Bep Voskuijlovou Anniny zápisky hned v den zatčení odnesly do bezpečí. Miep Giesová je uložila v zásuvce svého psacího stolu, a až když se potvrdilo, že Anne věznění v koncentračním táboře nepřežila, předala je, aniž je četla, Anninu otci Ottovi Frankovi.

Otto Frank se po zralé úvaze rozhodl, že splní přání své zemřelé dcery a zápisky vydá knižně. Za tím účelem sestavil z obou Anniných verzí, původní (verze A) a vlastnoručně přepracované (verze B), zkrácenou třetí verzi (C). Jeho kompilace tedy obsahovala i texty, které Anne zveřejňovat nechtěla: jde např. o některé kritické výroky o matce, o celou epizodu zamilovanosti do Petera, intimní pasáže o tělesném dospívání. Naproti tomu vynechal pasáž, v níž Anne velmi kriticky hodnotila manželství Frankových. Nakladatelský redaktor pak vyřadil zmínky o menstruaci a erotických citech ke kamarádce Jacque, ale i další pasáže, které nijak choulostivé nebyly. Důvodem k nakladatelským škrtům byl zřejmě také fakt, že kniha vyšla v určité edici a rozsah textu tím byl omezený.

Otto Frank zemřel v roce 1980. Originální deníkové záznamy své dcery odkázal nizozemskému státu, který je svěřil do opatrování amsterodamskému Státnímu ústavu pro válečnou dokumentaci (Rijksinstituut voor Oorlogsdocumentatie, RIOD, nynější NIOD, Ústav pro studia války, holokaustu a genocidy). Vzhledem k tomu, že od 50. let byla pravost deníku opakovaně zpochybňována, nechal ústav všechny záznamy prozkoumat. Až když byla pravost nezvratně prokázána, RIOD deníky i výsledky výzkumu roku 1986 zveřejnil pod názvem De Dagboeken van Anne Frank. Předmětem bádání byly mimo jiné rodinné poměry, okolnosti zatčení a deportace, použité psací potřeby a rukopis Anne Frankové. Kromě toho se v tomto objemném díle popisuje, jak se deník postupně šířil do celého světa. Roku 2006 vyšlo péčí NIODu rozšířené a aktualizované vydání – komentovaný souhrn všeho, co Anne během dvou let strávených v úkrytu napsala, s přílohou obsahující její literární pokusy.

Fond Anne Frankové v Basileji (AFF), který získal jakožto univerzální dědic Otty Franka veškerá autorská práva jeho dcery, se rozhodl připravit na základě textů z Frankovy pozůstalosti nové vydání. Editorská práce Otty Franka, díky níž se Zadní dům (Het Achterhuis, v dosavadních českých překladech Deník Anne Frankové nebo Deník) rozšířil po celém světě a získal politický význam, se tím nikterak neumenšuje. Sestavením nové autorizované verze byla pověřena německá spisovatelka a překladatelka Mirjam Presslerová. Převzala Frankův výběr záznamů z verze C a doplnila jej pasážemi z deníkových verzí A a B. Verze Mirjam Presslerové, takzvaná verze D, je o více než čtvrtinu delší než verze C. Ještě výrazněji než kompilace Otty Franka čerpá z pasáží, které se Anne zdály příliš intimní, a proto je zveřejňovat nechtěla, zahrnuje však také záznamy, které Otto Frank do verze C nezařadil například proto, že je považoval za necitlivé vůči lidem z okruhu rodinných přátel a známých. Cílem této nové autorizované verze z roku 1991 je přiblížit čtenářům svět Anne Frankové do větší hloubky.

Koncem devadesátých let se vynořilo pět doposud neznámých rukopisných listů deníku. Se svolením Fondu Anne Frankové byla také ke stávajícímu zápisu z 8. února 1944 připojena poměrně dlouhá pasáž se stejnou datací. Krátká verze zápisu z 20. července 1942 byla vynechána, protože deník už obsahuje tuto pasáž v rozsáhlejší podobě. Dále byl zápis ze 7. listopadu 1942 přesunut na 30. října, kam podle posledních poznatků patří.

Když Anne Franková své deníkové záznamy přepisovala s vyhlídkou na pozdější zveřejnění (verze B), poznamenala si do seznamu, jaké pseudonymy chce svým postavám v budoucí knize dát. Pro sebe si nejprve vybrala jméno Anne Aulis, později Anne Robin. Otto Frank ve verzi C (česky vyšla v letech 1956 a 1966 v překladu Gustava Janoucha) zachoval příjmení Frank, avšak všechny ostatní pseudonymy převzal. Jména těch, kteří obyvatelům úkrytu pomáhali, jsou dnes všeobecně známá a tito lidé si zaslouží vystupovat pod vlastním jménem. Na rozdíl od kritického vydání (1986), v němž RIOD respektoval přání některých osob či jejich pozůstalých a použil libovolně zvolené iniciály, uvádějí se v tomto autorizovaném vydání jejich plná jména (jde zejména o seznam a charakteristiky Anniných spolužáků).

Pravá jména ostatních obyvatel úkrytu zněla: rodina van Pelsova (z Osnabrücku): Auguste (narozena 29. září 1900), Hermann (narozen 31. března 1898) a Peter (narozen 8. listopadu 1926); v Annině seznamu pseudonymů figurují jako Petronella, Hans a Alfred van Daanovi a v tomto vydání jako Petronella, Hermann a Peter van Daanovi. Fritz Pfeffer (narozen 30. dubna 1889) vystupuje v Annině seznamu pseudonymů i v tomto vydání pod jménem Albert Dussel.

Zadní dům

12. června 1942

Tobě se budu moct, doufám, se vším svěřit, tak jak jsem ještě nikomu nemohla, a doufám, že mi budeš velkou oporou.

28. září 1942 (dodatek)

Zatím jsem v tobě měla velkou oporu, a taky v Kitty, jíž teď pravidelně píšu. Tenhle způsob psaní deníku se mi líbí mnohem víc a skoro se teď nemůžu dočkat hodiny, kdy mám čas do tebe psát.

Mám takovou radost, že jsem si tě vzala s sebou!

Neděle 14. června 1942

Začnu prostě od chvíle, kdy jsem tě dostala, tedy kdy jsem tě zahlédla na stole s vystavenými dárky (poněvadž nákup, a u toho jsem taky byla, se nepočítá).

V pátek 12. června jsem se probudila už v šest hodin, a to je úplně pochopitelné, jelikož jsem měla narozeniny. Ale v šest hodin jsem ještě nesměla vstát, a tak jsem svou zvědavost musela ještě krotit do tři čtvrtě na sedm. Pak už jsem to nemohla vydržet, šla jsem do jídelny, kde se mi na uvítanou lísala k nohám Moortje (kočka).

Chvilku po sedmé jsem zašla k našim a pak do obývacího pokoje rozbalit si dárky, nejdřív ze všeho jsem uviděla tebe, snad jeden z nejbáječnějších dárků. Potom kytici růží, dvě pivoňky. Od našich jsem dostala modrou halenku, společenskou hru, láhev hroznové šťávy, která mi chutná trochu po víně (víno se přece vyrábí z hroznů), skládačku, mastičku, dvouapůlguldenovou bankovku a poukázku na dvě knížky. Pak jsem dostala ještě jednu knihu, Camera Obscura, ale tu už má Margot, a tak jsem ji vyměnila, mísu domácích sušenek (samozřejmě mé výroby, v pečení sušenek jsem teď totiž přeborník), spoustu sladkostí a od mamky jahodový dort. Dopis od babi, přesně načas, což je ovšem náhoda.

Potom pro mě přišla Hanneli a šly jsme do školy. O přestávce jsem rozdávala učitelům a spolužákům máslové sušenky; a pak jsme se museli dát zase do učení. Doma jsem byla v pět, poněvadž jsem šla na tělocvik (i když nikdy nesmím cvičit, protože si snadno vykloubím ruce a nohy) a spolužákům jsem vybrala na oslavu svých narozenin volejbal. Doma na mě už čekala Sanne Ledermannová. Ilse Wagnerovou, Hanneli Goslarovou a Jacqueline van Maarsenovou jsem přivedla z tělocviku, ty totiž chodí se mnou do třídy. Hanneli a Sanne byly dřív moje dvě nejlepší kamarádky a každý, kdo nás viděl pohromadě, říkával: „Tamhle jde Anne, Hanne a Sanne.“ Se Jacqueline van Maarsenovou jsem se seznámila až na Židovském lyceu a teď je moje nejlepší kamarádka ona. Ilse je nejlepší kamarádka Hanneli a Sanne chodí do jiné školy a má kamarádky tam.

Dostala jsem od nich nádhernou knihu, Nizozemské ságy a legendy, jenže mi omylem daly druhý díl, a tak jsem si dvě jiné knihy vyměnila za první díl. Teta Helene mi přinesla ještě jednu skládačku, teta Stephanie rozkošnou brož a teta Leny báječnou knížku, totiž Daisy na horách. Dneska ráno ve vaně jsem si představovala, jaká krása by byla, kdybych měla psa, jako je Rin Tin Tin. Taky bych ho pojmenovala Rin Tin Tin a ve škole by vždycky čekal u školníka nebo za pěkného počasí v přístřešku na kola.

Pondělí 15. června 1942

V neděli odpoledne jsem měla oslavu. Rin Tin Tin[*] se spolužačkám náramně líbil. Dostala jsem dvě brože, záložku a dvě knížky. Povím teď nejdřív něco o třídě a škole a začnu spolužáky.

* Jeden ze série filmů v hlavní roli s německým ovčákem Rin Tin Tinem.

Betty Bloemendaalová vypadá trochu chudobně, a nejspíš taky chudobná je, bydlí v ulici Jana Klasena v západní části Amsterodamu a nikdo z nás neví, kde to je. Výborně se učí, ale to je tím, že je tak pilná, teď už v tom učení totiž trochu zaostává. Je to dost klidná žába.

Jacqueline van Maarsenová platí za mou nejlepší kamarádku, ale opravdovou kamarádku jsem ještě neměla. O Jacque jsem si nejdřív myslela, že to bude ona, ale škaredě jsem se spletla.

Lenij Duizendová je ukrutně nervózní žába, která věčně něco zapomíná a dostává jeden trest za druhým. Je dobrosrdečná, zvlášť k Miep Lobattové.

Nannie Blitzová je tak strašně upovídaná, až to hezké není. Když po někom něco chce, hned mu sahá prsty do vlasů nebo na knoflíčky. Prý mě Nannie nesnáší, ale to mi vůbec nevadí, jelikož mně taky není dvakrát sympatická.

Henny Metsová je veselá a prima žába, jenomže mluví strašně hlasitě, a když si hraje venku, chová se jak malá. Je velká škoda, že má Henny kamarádku, říkají jí Beppy, která na ni má tuze špatný vliv, jelikož je to náramně hnusná a sprostá žába.

Danka Zajdeová, o té by se daly psát celé kapitoly. Danka je nafoukaná, špitavá, protivná, dospělácká, potměšilá a pokrytecká žába. Obtočila si Jacque kolem prstu, což je škoda. Danka se kvůli každé hlouposti rozbrečí, je úžasně malicherná, a hlavně příšerně afektovaná. Slečna Danka musí mít zkrátka vždycky pravdu. Je ohromně bohatá a má plnou skříň rozkošných šatů, ale vypadá v nich staře. Ta žába si myslí, kdovíjak není krásná, jenže je to právě naopak. S Dankou se nemůžeme vystát.

Ilse Wagnerová je veselá a prima žába, ale je velká puntičkářka a dokáže do člověka hučet celé hodiny. Ilse mě má dost ráda. Je ohromně bystrá, ale líná.

Hanneli Goslarová neboli Lies, jak jí říkají ve škole, je trochu zvláštní žába, většinou stydlivá a doma strašně drzá. Všechno, s čím se jí člověk svěří, vyzvoní mamince. Ale má srdce na dlani a zvlášť poslední dobou ji ohromně uznávám.

Nannie van Praagová-Sigaarová je legrační, malá, rozšafná žába. Připadá mi prima. Je dost bystrá. Moc se toho o ní nedá říct.

Eefje de Jongová je báječná žába. Je jí teprve dvanáct, ale je to už slečna. Dělá, jako bych byla mimino. Je taky vždycky ochotná pomoct, a tak ji mám ráda.

Miep Lobattová je asi nejhezčí holka ze třídy. Je roztomilá v obličeji, ale na učení dost hloupá. Proto si myslím, že nejspíš propadne, ale to jí samozřejmě nebudu vykládat.

(dodatek)

K mému překvapení Miep Lobattová přece jen nepropadla.

A na závěr našich dvanácti holek sedím vedle Miep Lobattové já.

O chlapcích se dá říct mnoho, ale i málo.

Maurice Coster je jeden z mnoha mých ctitelů, ale je to dost protiva.

Sallie Springer je strašný sprosťák a vykládá se o něm, že už se pářil. Stejně mi připadá báječný, poněvadž se s ním ohromně užije.

Emiel Bonewit je ctitel Miep Lobattové, ale jí na tom moc nesejde. Je s ním dost nuda.

Rob Cohen byl do mě taky zamilovaný, ale teď už ho nemůžu ani cítit. Je to pokrytecký, prolhaný, ubrečený, potrhlý, protivný chlapeček, který si o sobě myslí kdovíco.

Max van de Velde je selský synek z Medembliku, ale ucházející, jak by řekla Margot.

Herman Koopman je taky strašný sprosťák, stejně jako Jopie de Beer, co věčně laškuje a pálí za děvčaty.

Leo Blom je nejlepší kamarád Jopieho de Beera, ale tím sprosťáctvím se nakazil.

Albert de Mesquita je hoch ze šesté školy Montessori a přeskočil třídu. Výborně se učí.

Leo Slager je ze stejné školy, ale tak dobře se neučí.

Ru Stoppelmon je malý, bláznivý kluk z Almela, který k nám do školy přišel později.

Pim Pimentel dělá všechno, co se nesmí.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Úvodem

Zadní dům