Alex Capus

Léon a Louise

© 2011 Carl Hanser Verlag GmbH & Co. KG, München

Translation © Ivana Dresia, 2019

Original title: LÉON UND LOUISE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-125-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-126-9 (mobi)

Il ne faut pas trop regarder

la nudité de ses parents.

ERIK ORSENNA

Pro Rubena

PRVNÍ KAPITOLA

Seděli jsme v katedrále Notre-Dame a čekali na kněze. Barevné sluneční paprsky dopadaly oknem na otevřenou rakev, která zdobená květinami stála na červeném koberci před hlavním oltářem. Na chórovém ochozu klečel kapucínský mnich, v levé boční chrámové lodi stál zedník na lešení a zednickou lžící opravoval osm set let starou omítku. Jinak zde panoval klid. Bylo devět hodin ráno, turisté ještě seděli ve svých hotelech u snídaně.

Naše truchlící skupina byla malá; zesnulý žil dlouho – většina jeho známých už byla po smrti. V první lavici uprostřed seděli jeho čtyři synové, dcera a snachy, vedle dvanáct vnuků, z nichž šest bylo ještě svobodných, čtyři ženatí a dva rozvedení; dále tam byli čtyři z jeho celkem třiadvaceti pravnuků, kteří toho dne, 16. dubna 1986, už byli na světě. Za námi se v pološeru rozprostíralo dalších padesát osm řad, které byly prázdné – moře prázdných lavic, které by byly stačily pro všechny naše předky až do dvanáctého století.

Byli jsme malá legrační skupinka, kostel byl pro nás moc velký; že jsme tady teď seděli, byl poslední vtípek našeho dědečka, který pracoval jako policejní chemik na nábřeží quai des Orfèvres a pohrdal flanďáky. Až jednou zemře, říkával v posledních letech často, přeje si zádušní mši v Notre-Dame. Když někdo namítal, že jakožto nevěřícímu by mu přece volba chrámu Páně mohla být lhostejná a pro naši malou rodinu by úplně stačil místní kostelík hned za rohem, namítal: „Kostel Église Saint-Nicolas du Chardonnet? Ale kdepak, děti, zařiďte mi pohřeb v Notre-Dame. Je to o kousek dál a bude to něco stát, ale to zvládnete. Jo, a měl bych radši latinskou mši, ne francouzskou. Stará liturgie, prosím, hodně kadidla, dlouhé recitativy a gregoriánský chorál.“ A pak se smál pod vousy při představě, jak si jeho potomci dvě a půl hodiny otlačují kolena na tvrdých lavicích. Tato představa se mu tak moc líbila, že ji začal používat jako frázi. „Přijdu v pátek, jestli už nebudu ležet v Notre-Dame,“ říkal například, když si domlouval termín u holiče, nebo: „Veselé Velikonoce a na shledanou v Notre-Dame!“ Když udeřila jeho hodinka, všichni jsme tudíž věděli, co je potřeba udělat.

A tak teď ležel s voskovým nosem a udiveně zvednutým obočím přesně na tom místě, kde se Napoleon Bonaparte prohlásil francouzským císařem, a my jsme seděli ve stejných lavicích jako před sto osmdesáti dvěma lety jeho bratři, sestry a generálové. Čas plynul, farář na sebe nechal čekat. Sluneční paprsky nedopadaly už na rakev, ale vpravo od ní na černobílé dlaždice. Objevil se kostelník, zapálil pár svíček a zase zmizel. Děti se klouzaly po lavicích, muži se škrábali za krkem, ženy seděly zpříma. Můj bratranec Nicolas vytáhl z kapsy kabátu loutky a hrál představení pro děti, které v podstatě spočívalo v tom, že vousatý loupežník mlátil obuškem kašpárka po čepici.

Najednou se daleko za námi, vzadu vedle hlavního vchodu, s lehkým skřípáním otevřely malé postranní dveře. Všichni jsme se otočili. Skulinou do potemnělého kostela pronikalo teplé světlo jarního rána a hluk z rue de la Cité. Do chrámu vklouzla malá šedá postava s červeným šátkem.

„Kdo to je?“

„Ta žena patří k nám?“

„Ticho, je vás slyšet.“

„Patří k rodině?“

„Nebo je to snad…?“

„Myslíš?“

„To snad ne.“

„Nepotkal jsi ji jednou na schodech…?“

„Ano, ale tenkrát byla tma.“

„Přestaň na ni tak civět.“

„Kde je ten farář?“

„Zná ji někdo?“

„Není to…“

„… že by…“

„Opravdu?“

„Můžete být prosím všichni už zticha?“

Na první pohled mi bylo jasné, že tahle žena nepatří do rodiny. Drobné energické kroky a tvrdé podpatky, které na dlaždicích zněly, jako kdyby někdo tleskal; černý klobouček s černým závojem, pod ním hrdě vystrčená špičatá brada; letmé pokřižování se svěcenou vodou a elegantní pukrle – to nemůže být nikdo z Le Gallovy rodiny. Každopádně žádný rozený Le Gall.

Černé kloboučky a letmá pokřižování se k nám nepasují. My Le Gallové jsme všichni velcí, těžkopádní lidé normanského původu, pohybujeme se dlouhými rozvážnými kroky, a hlavně, v naší rodině jsou muži. Pochopitelně jsou v naší rodině taky ženy – ženy, které jsme si vzali za manželky –, ale když se v naší rodině narodí dítě, je to většinou chlapec. Já sám mám čtyři syny, žádnou dceru; můj otec má tři syny a jednu dceru, a jeho otec – zesnulý Léon Le Gall, který toho rána ležel v rakvi – zplodil také čtyři syny a jednu dceru. Máme silné ruce, široká čela a široká ramena, nenosíme žádné šperky kromě hodinek a snubního prstenu, oblékáme se jednoduše, bez volánů a ozdob; se zavřenýma očima bychom těžko dokázali říct, jakou barvu má košile, kterou zrovna máme na sobě. Nikdy nás nic nebolí, ani hlava, ani žaludek, a pokud přece, zatajíme to, protože podle naší koncepce maskulinity nemáme v hlavě žádné citlivé měkké tkáně – a v břiše už vůbec ne!

Především ale máme všichni nápadně plochý zátylek, z čehož si naše manželky rády utahují.

Když se v naší rodině narodí dítě, neptáme se jako v jiných rodinách na váhu, délku nebo barvu vlasů, ale vždycky na zátylek. „Je plochý? Je to pravý Le Gall?“ A když někoho z nás neseme do hrobu, utěšujeme se pomyšlením, že lebka Le Galla se během transportu v rakvi nikdy nekutálí, ale vždycky pěkně přiléhá ke dnu rakve.

Sdílím morbidní humor a veselou melancholii mých bratrů, bratranců, našich otců i dědečka, jsem rád jedním z Le Gallů. Přestože někteří z nás mají slabost pro alkohol a tabák, dožíváme se vysokého věku, a tak jako mnoho jiných rodin věříme, že sice nejsme nijak výjimeční, ale přece jen jedineční.

Tato iluze není ničím podložená, protože, pokud vím, ještě nikdy žádný Le Gall neudělal nic, co by mělo nějaký význam pro lidstvo. Za prvé nejsme nijak zvlášť nadaní, a za druhé nám chybí píle; za třetí, během puberty většina z nás vyvine odpor vůči institucionálním normám řádného vzdělání, a za čtvrté se u nás z otce na syna zpravidla dědí silná averze vůči církvi, policii a intelektuálním autoritám.

To je důvod, proč většina naší akademické kariéry končí na gymnáziu, nejpozději však ve třetím nebo čtvrtém semestru na vysoké škole. Jen jednou za čas zvládne nějaký Le Gall úspěšně dokončit studium a smířit se s nějakou světskou nebo duchovní autoritou. Stane se pak právníkem, lékařem nebo farářem a sklízí v rodině respekt, ale taky pochybnosti. Koneckonců, můj prapraprastrýc Serge Le Gall se dočkal posmrtného obdivu tím, že ho kvůli užívání opia vyhodili z gymnázia a on se následně stal dozorcem ve věznici se zvýšenou ostrahou v Caenu. Vešel do dějin, protože se pokusil ukončit vězeňskou vzpouru poklidně a bez obvyklého masakru, načež mu jeden vězeň poděkoval tím, že mu rozštípl lebku sekerou. Jiný předek se proslavil tím, že navrhl poštovní známku pro vietnamskou poštu, a můj otec už jako mladý muž postavil ropné potrubí v alžírské Sahaře. Jinak se ale my Le Gallové živíme jako potápěčští instruktoři, řidiči vysokozdvižných vozíků nebo úředníci státní zprávy. Prodáváme palmy v Bretani a německé motorky městské policii v Nigérii a jeden můj bratranec hledá jako soukromý detektiv dlužníky pro Société Générale.

Pokud se nám daří být spořádanými občany, vděčíme za to zejména svým ženám. Všechny moje švagrové, tety a babičky z otcovy strany jsou silné, zdatné a dobrosrdečné ženy, které provozují diskrétní, ale nesporný matriarchát. Profesně jsou často úspěšnější než jejich muži a vydělávají víc peněz, starají se o daňová přiznání a jednají se školskými úřady. Muži vyjadřují svůj vděk spolehlivostí a dobromyslností.

Myslím, že my muži Le Gallové jsme pohodovými partnery. Nelžeme a snažíme se nepít nad míru; nevyhledáváme mimomanželské vztahy a jsme domácími kutily, milujeme svoje děti. Při rodinných sešlostech je běžné, že se muži starají o kojence a batolata, zatímco ženy si vyrazí na pláž nebo na nákupy. Naše ženy oceňují, že my muži ke štěstí nepotřebujeme drahé vozy a dovolenou na golfovém hřišti na Barbadosu, a my muži naopak shovívavě tolerujeme výpravy našich žen na bleší trhy, a dokonce nosíme domů různé tam zakoupené krámy, jako například fotoalba cizích lidí, mechanické kráječe a loupače jablek, nefunkční diaprojektory, námořnické dalekohledy, chirurgické pilky, rezavé revolvery, staré gramofony prolezlé červotočem a elektrické kytary, kterým chybí každá druhá struna – to všechno taháme domů a následně to dlouhé měsíce leštíme, čistíme a snažíme se zprovoznit, než to někomu darujeme, odneseme zpět na bleší trh nebo vyhodíme do popelnice. Děláme to v rámci své vlastní duševní rovnováhy a podpory imunitního systému; psi žerou trávu, nóbl lidi poslouchají Chopina, intelektuálové se dívají na fotbal, a my leštíme staré krámy. Kromě toho, velká část z nás, když děti večer spí, maluje ve sklepě olejomalby. A jeden píše tajně básně. Ale bohužel ne moc dobré.

První lavice v Notre-Dame vibruje potlačovaným vzrušením. Je ta osůbka, co právě přišla, doopravdy slečna Janvierová? Skutečně se opovážila? Ženy se dívají upřeně před sebe, záda rovná, jako kdyby jediné, co je zajímá, byla rakev a věčné světlo na oltáři; my muži ale známe svoje ženy a víme, že je to jen přetvářka, že pozorně naslouchají krokům, které se blíží k hlavnímu oltáři. Malá postavička mezitím došla lehkým krokem jako mladá dívka až k oltáři, položila pravou ruku na rakev a zůstala tam pár sekund nehybně stát, jako voják na stráži. Pak si zvedla závoj, naklonila se nad rakev a políbila mého dědečka na čelo. Položila si svoji tvář na jeho, jako kdyby si tam chvíli chtěla odpočinout. Obličej neskrývala, byla natočená přímo na nás. A tak jsme mohli vidět, že má zavřené oči, ale její rudě namalované rty se lehce usmívají.

Konečně se odloučila od zesnulého, narovnala se, otevřela kabelku a vytáhla nějaký kulatý předmět velikosti dlaně. Byl to, jak jsme později zjistili, starý zvonek na kolo, jehož chromovaný povrch byl už notně popraskaný a na pár místech oprýskaný. Zavřela kabelku, pověsila si ji na předloktí a pak na zvonek dvakrát zazvonila. Cink, cink. Zatímco se zvonění neslo kostelem, položila zvonek do otevřené rakve, otočila se směrem k nám a každému se podívala zpříma do očí. Začala vlevo, kde seděly malé děti se svými otci, pokračovala zleva doprava a u každého setrvala pohledem zhruba sekundu. Když skončila, věnovala nám vítězoslavný úsměv a pospíchala středem kostela drobnými rychlými kroky směrem k východu.

DRUHÁ KAPITOLA

Když můj dědeček poznal Louise Janvierovou, bylo mu sedmnáct let. Rád si ho představuji jako úplně mladého muže, jak si na jaře roku 1918 balí kufr z tvrdé lepenky, upevňuje si ho na jízdní kolo a jednou provždy opouští svůj rodný dům.

O jeho mladých letech toho moc nevím. Na jediné rodinné fotografii, kterou máme z té doby, je silný chlapec s vysokým čelem a neposlušnými blonďatými vlasy, který se na fotografa dívá zvědavě a trochu výsměšně naklání hlavu na stranu. Dále vím z jeho vyprávění, které doprovázel hraným znechucením, že na gymnáziu často chyběl, protože se mnohem radši se svými kamarády Patricem a Joëlem potloukal na pobřeží Cherbourgu.

Tihle tři kluci našli jednoho větrného lednového dne roku 1918, kdy by žádný rozumný člověk nevylezl z domu, ve sněhové vánici vyplavený vrak malé plachetnice, která měla ve stěžni velkou díru a po celé délce byla ožehnutá. Odtáhli loďku do křovin a v následujících týdnech, jelikož se o ni nikdo nepřihlásil, ji s velkým nadšením opravovali, drhli a natírali, dokud nevypadala jako nová. Od té doby trávili každou volnou hodinu výlety loďkou na kanál La Manche, chytali ryby, lelkovali a kouřili dýmku, což byly ve skutečnosti sušené mořské chaluhy v trubičce vyřezané z kukuřičného klasu; pokud se ve vodě objevilo něco zajímavého – prkno, výstražné světlo z potopené lodi nebo záchranný kruh –, vzali to s sebou domů. Někdy válečné lodě proplouvaly tak blízko vedle nich, že jejich malá loďka poskakovala na vlnách jako telátko první jarní den na louce. Často zůstávali celý den na moři, kroužili kolem mysu a pluli na západ až k britským vodám, vraceli se zpět až před západem slunce. Víkendy trávili v rybářské chatě, jejíž majitel musel narukovat a už neměl čas chatu dostatečně zabezpečit. Otec Léona Le Galla – tedy můj pradědeček – nevěděl nic o plachetnici svého syna, přesto mu jeho toulky po pobřeží dělaly starosti. Byl to stárnoucí učitel latiny, silný kuřák, který se kdysi v mládí rozhodl pro studium latiny jen proto, aby naštval svého otce; práce ho netěšila a postupem let se stal malicherným, úzkoprsým a zahořklým mužem. Aby si sám před sebou ospravedlnil užitečnost latiny, osvojil si encyklopedické znalosti o římských civilizacích v Bretani a provozoval tento svůj koníček s takovým zápalem, až to bylo směšné. Jeho nekonečné a nudné referáty, doprovázené nepřetržitým kouřením, o hliněných střepech, termálních lázních a vojenských cestách byly na gymnáziu legendární a obávané. Žáci nedělali nic jiného, než že čekali na okamžik, až začne psát svojí zapálenou cigaretou na tabuli a křídu si strčí do pusy namísto cigarety, což se mu stávalo často. Když ho v den všeobecné mobilizace kvůli jeho astmatu odmítli, vnímal to na jedné straně jako štěstí, na druhé straně to pociťoval jako ostudu, protože na škole zůstal jako jediný muž mezi samými mladými ženami. Hrozně zuřil, když se od kolegyň dozvěděl, že jeho jediný syn už týdny nebyl ve škole, a následně mu dával doma u kuchyňského stolu nekonečné přednášky o užitečnosti školního vzdělávání. Mladík se důležitosti klasického vzdělání jen smál a na oplátku se snažil otci vysvětlit, proč je jeho přítomnost na pobřeží nyní tak důležitá: protože Němci v posledních týdnech začali svoje ponorky maskovat dřevěnými nástavbami a veselými barvami, provizorními plachtami a falešnými rybářskými sítěmi.

Načež chtěl otec vysvětlení souvislosti mezi německými ponorkami a Léonovou přítomností, respektive nepřítomností na gymnáziu.

Ukryté ponorky, trpělivě vysvětloval syn, se nepozorovaně přiblíží k francouzským rybářským člunům a bez milosti je potopí, čímž znemožní zásobování francouzského lidu.

„A?“ zeptal se otec, rozkašlal se a zkusil se uklidnit. Každé rozčilování se zhoršilo jeho astma a mohlo vést ke kritickému stavu.

Každý den se na pobřeží vyplaví cenné zboží – týkové dřevo, mosaz, ocel, plachtovina, sudy ropy…

„A?“ ptal se zase otec.

Tyto drahocenné suroviny se musí zachránit, než si je moře zase vezme, řekl Léon.

Zatímco výměna názorů mezi otcem a synem vrcholila, oba seděli zdánlivě pokojně u kuchyňského stolu, v pozici, která je všem Le Gallům vlastní; nohy pod stolem natažené a záda opřená dozadu přes opěrku židle, takže se jejich zadek jen sotva dotýká okraje židle. Oba to byli vysocí a těžcí muži, takže věděli svoje o zemské přitažlivosti. Teď ale byli oba vzteklí a v jejich hlasech, které si byly velmi podobné, od té doby, co Léon přestal mutovat, se jen těžko dala potlačit otevřená zuřivost.

„Zítra půjdeš zase do školy,“ řekl otec a snažil se přemoct kašel, který se mu hrdlem dral do krku.

Národní válečné hospodářství je závislé na surovinách, odpověděl syn.

„Říkám, že zítra jdeš do školy,“ řekl otec.

Otec by měl myslet na národní válečné hospodářství, řekl syn a znepokojivě sledoval, jak otec dýchá čím dál tím namáhavěji.

„Národní válečné hospodářství mi může políbit prdel,“ supěl otec. Pak měl záchvat kašle, který rozhovor na minutu přerušil.

A taky se tím dá přijít na pěkné kapesné, řekl syn.

„Za prvé, jsou to zločinecké peníze,“ těžce oddychoval otec. „A za druhé, povinná školní docházka platí pro všechny, takže i pro tebe a pro ty tvoje kamarády. Nelíbí se mi, že si děláte, co chcete.“

Co má otec proti svobodě, ptal se syn sám sebe, a jestlipak mu dochází, že každý zákon musí být smysluplný.

„Pravidla platí pro všechny, i pro ty, co si myslí, že jsou chytřejší než všichni ostatní,“ supěl otec.

„Ale to je skutečnost, která se nedá zatajit, že někteří jsou chytřejší než jiní,“ odporoval syn opatrně.

„Za prvé to s tím nesouvisí,“ řekl otec, „a za druhé jsi toho právě ty ve škole zatím moc nepředvedl, co se týká duševních schopností. Zítra jdeš zase do školy.“

„Ne,“ řekl syn.

„Ty půjdeš zítra do školy!“ řval otec.

„Už nikdy nepůjdu do školy!“ řval syn.

„Dokud budeš mít nohy pod mým stolem, budeš dělat, co ti řeknu!“

„Nemáš mi co poroučet!“

Po této slovní výměně se oba muži začali prát, váleli se po kuchyňské podlaze jako malí kluci a krev nezačala téct jen proto, že zasáhla matka.

„Tak dost,“ řekla a zvedla oba muže, z nichž jeden brečel a druhý se dusil, za ucho. „Chéri, ty si vezmi svoji medicínu a běž do postele, přijdu hned za tebou. A ty, Léone, půjdeš zítra za starostou a přihlásíš se jako dobrovolník. Když ti tak leží na srdci blaho našeho hospodářství.“

Jak se ukázalo příštího rána, mohl být student gymnázia Le Gall válečnému hospodářství skutečně užitečný. Ale ne na pobřeží, jak doufal. Starosta mu naopak začal vyhrožovat vězením, jestli si ještě někdy ponechá vyplavené zboží, a podrobně se ho vyptával na jeho další dovednosti a schopnosti, které by se během války mohly hodit.

Ukázalo se, že ačkoliv byl Léon silný a dobře stavěný, manuálně pracovat se mu moc nechtělo. Nechtěl pracovat u sedláka ani v továrně u pásu, a nechtělo se mu ani pomáhat u kováře či u truhláře. A s duševními schopnostmi to bylo podobné: nebyl sice hloupý, ale žádný předmět na gymnáziu ho nijak zvlášť nezaujal, takže vůbec netušil, čím by chtěl být. Samozřejmě by moc rád sloužil své vlasti tím, že by dělal námořního špióna. Na své plachetnici by dorazil na pobřeží Severního moře a dal by do oběhu falešné marky, aby destabilizoval nepřátelskou měnu; to ale nebyla realistická profesní perspektiva, a tak jen pokrčil rameny, když se ho starosta ptal na jeho plány. Léon tudíž začal ztrácet veškerý zájem o národní válečnou ekonomiku. Ke všemu měl starosta krk jako krocan a červenomodrý nos. Jako většina mladých lidí posuzoval i Léon lidi kolem sebe podle vzhledu a neuměl si vůbec představit, že člověka s takovým krkem a s takovým nosem by někdo mohl brát vážně. Starosta mrzutě pročítal seznam volných pozic, který mu poslal válečný ministr.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

První kapitola

Druhá kapitola