PROKLETÍ SALEMU

Stephen King

Copyright © Stephen King, 1975

All Rights Reserved

Published by arrangement with Doubleday,

a division of Bantam Doubleday Dell Publishing Group, Inc.

Translation © Linda Bartošková, 1993, 2006

Copyright © 2013 for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-119-1 (ePUB)

ISBN 978-80-7593-120-7 (MOBI)

Obsah

PROLOG

PRVNÍ ČÁST MARSTENŮV DŮM

KAPITOLA PRVNÍ BEN (I)

KAPITOLA DRUHÁ SUSAN (I)

KAPITOLA TŘETÍ LOT (I)

KAPITOLA ČTVRTÁ DANNY GLICK A OSTATNÍ

KAPITOLA PÁTÁ BEN (II)

KAPITOLA ŠESTÁ LOT (II)

KAPITOLA SEDMÁ MATT

DRUHÁ ČÁST CÍSAŘ ZMRZLINY

KAPITOLA OSMÁ BEN (III)

KAPITOLA DEVÁTÁ SUSAN (II)

KAPITOLA DESÁTÁ LOT (III)

KAPITOLA JEDENÁCTÁ BEN (IV)

KAPITOLA DVANÁCTÁ MARK

KAPITOLA TŘINÁCTÁ OTEC CALLAHAN

TŘETÍ ČÁST OPUŠTĚNÉ MĚSTEČKO

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ LOT (IV)

KAPITOLA PATNÁCTÁ BEN A MARK

EPILOG

Naomi Rachel Kingové

„...sliby se mají dodržovat.“

AUTOROVA POZNÁMKA

Nikdo nepíše rozsáhlý román sám, a já bych vám rád uzmul trochu času a poděkoval několika lidem, kteří mi s knihou pomohli: G. Everettu McCutcheonovi z Hampdenské Akademie za praktické návrhy a povzbuzování; dr. Johnu Pearsonovi z Old Townu v Maine, soudnímu lékaři okresu Penobscot a spolehlivému členu nejvýznačnějšího lékařského odvětví, všeobecné praktické medicíny; otci Renaldu Halleeovi od Sv. Jana v Bangoru v Maine. A samozřejmě manželce, jejíž kritika byla jako vždy neselhávající a tvrdá.

Přestože města v okolí 'salem's Lotu jsou skutečná, 'salem's Lot existuje pouze v autorově fantazii, a jakákoli podobnost mezi lidmi, kteří tam žijí, a lidmi, kteří žijí ve skutečném světě, je čistě náhodná a neúmyslná.

S. K.

PROLOG

Dávný příteli, co stále hledáš?

Po tolika letech z ciziny přicházíš

s představami, které sis maloval

pod cizími nebesy

daleko od své vlasti.

GEORGE SEFERIS

JEDNA

Skoro všichni je považovali za otce a syna.

Projížděli krajem ve starém sedanu značky citroën, mířili zhruba na jihozápad a drželi se většinou vedlejších silnic. Než dojeli ke konečnému cíli, zastavili na třech místech: první zastávka byla na Rhode Islandu, kde ten vysoký černovlasý muž pracoval v textilce; potom v Youngstownu v Ohiu, kde byl tři měsíce zaměstnaný u montážní linky na výrobu traktorů; a nakonec v malém kalifornském městečku blízko mexických hranic, kde dělal u benzinové pumpy a spravoval malé zahraniční vozy; šlo mu to tak dobře, až ho to překvapilo a potěšilo.

Kdekoli se zastavili, kupoval si maineské noviny, portlandský Press-Herald, a hledal v nich zprávy, týkající se malého městečka v jižním Maine, které se jmenovalo Jerusalem's Lot, a jeho okolí. Občas se objevily.

Než dorazili do Central Falls na Rhode Islandu, dokončil v různých motelech synopsi románu, kterou poslal svému agentovi. Býval středně úspěšným romanopiscem, ale to už bylo asi milion let, ještě v dobách, než mu do života vstoupila temnota. Agent odnesl synopsi jeho poslednímu vydavateli, který projevil zdvořilý zájem, ale nebyl nijak ochoten přispět konkrétní peněžní částkou. Samé „prosím“ a „děkuji vám“, řekl muž chlapci, když trhal agentův dopis na kusy, těch slůvek tam bylo bezpočet. Říkal to bez zvláštní hořkosti a stejně se do knihy pustil.

Chlapec moc nemluvil. Jeho obličej neopouštěl stísněný výraz a oči měl temné – jako by se neustále upíraly k nějakému ponurému, vnitřnímu horizontu. V bufetech a u benzinových stanic, kde se cestou zastavovali, se choval zdvořile a nic víc. Zdálo se, že nechce spustit vysokého muže z očí, a znervózněl, i když muž odešel na toaletu. Odmítal hovořit o městě Jerusalem's Lot, i když dlouhán se snažil čas od času tohle téma nakousnout, a nechtěl se podívat ani na portlandské noviny, které muž úmyslně nechával povalovat na dosah.

Když byla kniha dopsána, usadili se v plážovém domku stranou dálnice a užívali si koupání v Pacifiku. Byl teplejší a taky přátelštější než Atlantik. Nic nepřipomínal. Chlapec ponenáhlu pěkně zhnědl.

I když na tom byli tak dobře, že si mohli dávat tři pořádná jídla denně a mít důkladnou střechu nad hlavou, muž si začal dělat starosti a zapochyboval o životě, který vedou. Vyučoval chlapce sám a zdálo se, že při vzdělávání nic nezanedbávají (chlapec byl bystrý a s knihami si stejně jako muž věděl rady), ale nemyslel, že by popírání existence 'salem's Lotu bylo chlapci ku prospěchu. Někdy v noci ze spánku křičel a shazoval deky na podlahu.

Z New Yorku přišel dopis. Agent vysokému muži oznamoval, že Random House nabízí zálohu 12 000 dolarů a odbyt v klubu čtenářů je skoro jistý. Souhlasí?

Jasně.

Muž dal výpověď u benzinové pumpy a spolu s chlapcem přejeli hranice.

DVA

Los Zapatos, což znamená „boty“ (jméno, které toho muže tajně těšilo), byla vesnička nedaleko oceánu. Žádní turisté. Dokonce žádná slušná silnice, žádný výhled na oceán (to byste museli zajet ještě pět mil na západ) a žádné zajímavé historické památky. Navíc místní kantýna byla zamořená šváby a jediná prostitutka byla padesátiletá bába.

Státy měli za zády a v jejich životech se rozhostil téměř nadzemský klid. Po nebi jen sem tam přeletěl aeroplán, nebyly tu žádné dálnice a v okruhu stovky mil nikdo neměl motorovou sekačku na trávu (ani po takové netoužil). Měli rádio, ale i to bylo jen zvukovou kulisou; zprávy byly ve španělštině, kterou chlapec začal pochytávat, ale pro muže zůstala – a navždycky zůstane – hatmatilkou. Zdálo se, že v rádiu hrají jenom opery. V noci někdy chytili stanici pop music z Monterey, prokládanou horečným žvaněním Wolfmana Jacka, ale stanice se chvílemi ztrácela. V doslechu byl jediný stroj opatřený motorem, prastaré čerpadlo značky Rototiller, které patřilo místnímu farmáři. Když vál správný vítr, dolehlo jim slabě k uším jeho nepravidelné vrčení, podobné hlasu ztracené duše. Oni sami si vodu nabírali ze studny ručně.

Jednou nebo dvakrát do měsíce (a ne vždycky společně) navštívili mši v malém městském kostelíku. Ani jeden obřadu nerozuměl, ale chodili i tak. Muž občas klímal v dusném vedru a v klidných, známých rytmech a hlasech, které rytmům dávaly zvuk. Jednu neděli chlapec přišel na rozviklanou zadní verandu, kde muž zrovna začínal pracovat na novém románu, a váhavě mu sdělil, že mluvil s knězem o vstupu do církve. Muž přikývl a zeptal se ho, jestli umí španělsky tak dobře, aby rozuměl obřadům. Chlapec odpověděl, že podle svého názoru nebude mít problémy.

Muž si jednou za týden udělal čtyřicetimílový výlet, aby dostal noviny z Portlandu v Maine, které byly vždycky aspoň týden staré a někdy zažloutlé psí močí. Dva týdny poté, co mu chlapec řekl o svých záměrech, našel velký článek o 'salem's Lotu a vermontském městě zvaném Momson. V článku bylo zmíněno mužovo jméno.

Nechal noviny volně ležet, nijak zvlášť nedoufal, že si je chlapec prohlédne. Ten článek ho rozrušil z mnoha důvodů. Jak se zdálo, v 'salem's Lotu ještě nebylo po všem.

Následující den za ním přišel chlapec, noviny v ruce, přeložené tak, aby bylo vidět titulek: Město duchů v Maine?

„Bojím se,“ řekl.

„Já taky,“ odpověděl vysoký muž.

TŘI

MĚSTO DUCHŮ V MAINE?

Od Johna Lewise

šéfredaktora Press-Heraldu

JERUSALEM'S LOT – Jerusalem's Lot je malé městečko východně od Cumberlandu a dvacet mil na sever od Portlandu. Není to první město v dějinách Ameriky, které náhle osiřelo a zpustlo, a pravděpodobně nebude ani poslední, ale tohle patří k nejpodivnějším. Města duchů jsou na americkém jihozápadě běžná, kolem zlatých a stříbrných nalezišť vyrůstaly osady téměř přes noc a mizely skoro stejně rychle, když se rudné žíly ztratily; zůstaly po nich jenom prázdné obchody, hotely a hospody, které pak v tichosti práchnivěly.

V Nové Anglii bylo za tajemných okolností opuštěno podobně jako Jerusalem's Lot nebo 'salem's Lot, jak mu říkají místní obyvatelé, jen jedno městečko ve Vermontu, Momson. Během léta 1923 Momson vyschl jako rybník a všech jeho 312 obyvatel zmizelo. Domy a několik malých podniků ve středu města pořád stojí, ale od onoho léta před dvaapadesáti lety jsou neobydlené. V některých případech zmizel i nábytek, ale většina domů je zařízená pořád stejně, jako by do všedního života vpadla vichřice a všechny obyvatele odnesla. V jednom domě bylo prostřeno k večeři, na stole je i váza s dávno uschlými květinami. V ložnici v patře jiného domu byly úhledně přehrnuty přikrývky, jako by se kdosi chystal ke spánku. V místním obchůdku se na pultu našel štůček plesnivé bavlněné látky, na pokladně bylo namarkováno 1,22 dolaru. Vyšetřovatelé našli v šuplíku kasy skoro 50 dolarů, nikdo se jich nedotkl.

Lidé v tamějším kraji rádi turistům o téhle události vyprávějí a naznačují, že v městě straší – a proto, jak říkají, od té doby zůstalo opuštěné. Pravděpodobnějším důvodem bude, že se Momson nachází v zastrčeném koutě státu, daleko od všech hlavních silnic. Není tam nic, co by se nedalo najít ve stovkách jiných měst – rozdíl je pouze v záhadě, proč bylo město tak náhle opuštěno, stejně jako Mary Celeste.

Podobně by se dalo hovořit o Jerusalem's Lotu.

Při sčítání lidu v roce 1970 měl 'salem's Lot 1 319 obyvatel – což znamenalo přesně o 67 lidí víc než při sčítání před deseti lety. Je to trochu roztahaný, pohodlný městys, kterému dřívější obyvatelé důvěrně říkali Lot. Málokdy se tam událo něco pozoruhodného. Jediné, o čem diskutovali starci, pravidelně se scházející v parku a kolem kamen v Crossenově hokynářství, byl požár v jedenapadesátém, kdy neopatrně odhozená sirka způsobila jeden z největších lesních požárů v dějinách státu.

Pokud člověk chce strávit důchod v malém venkovském městě, kde se každý stará sám o sebe a největší událostí týdne je nejspíš dámský dobročinný večírek, potom by byl Lot pro něj jako stvořený. Cenzus v roce 1970 ukázal demografické složení obyvatelstva, známé jak sociologům, zabývajícím se problematikou venkova, tak starousedlíkům z každého malého městečka v Maine: hodně starých lidí, nepatrný počet chudých, a hodně mladých lidí, kteří odcházejí z kraje s diplomem pod paží, aby se už nevrátili zpět.

Ale asi před rokem se v Jerusalem's Lotu začalo dít něco neobvyklého. Začali se ztrácet lidé. Velká část z nich přirozeně nezmizela doslova. Bývalý konstábl z Lotu, Parkins Gillespie, bydlí u sestry v Kittery. Charles James, majitel benzinové pumpy naproti koloniálu, má nyní opravářskou dílnu v sousedním Cumberlandu. Pauline Dickensová se přestěhovala do Los Angeles a Rhoda Curlessová pracuje u misie St. Matthew v Portlandu. Seznam „znovuobjevených“ by mohl pokračovat dál a dál.

Na těchto nalezených lidech je tajemná jejich společná neochota – nebo neschopnost – hovořit o Jerusalem's Lotu a o tom, co se tam stalo, pokud se tam vůbec něco stalo. Parkins Gillespie se jen na reportéra podíval, zapálil si cigaretu a řekl: „Prostě jsem se rozhodl odjet.“ Charles James tvrdí, že musel odejít, protože v městečku mu vázly obchody. Pauline Dickensová, která léta pracovala jako servírka v Excellent Café, nikdy neodpověděla na dopis, kterým se jí reportér vyptával. A slečna Curlessová odmítá mluvit o 'salem's Lotu úplně.

Důvody některých zmizení se po menším vyšetřování dají odhadnout. Lawrence Crockett, místní agent s nemovitostmi, který zmizel se ženou i dcerou, po sobě zanechal spoustu pochybných spekulací a pozemkových transakcí, včetně spekulace s kusem portlandského pozemku, kde se nyní staví Portlandské nákupní a obchodní středisko. Rodina Royce McDougalla, která také patří mezi pohřešované, přišla už dříve ve stejném roce o dítě a ve městě je skoro nic nedrželo. Mohou být kdekoliv. Ostatní patří do téže kategorie. Velitel státní policie Peter McFee říká: „Pátráme po spoustě lidí z Jerusalem's Lotu – to ale není jediné město v Maine, kde se lidé ztratili. Například Royce McDougall zmizel i s půjčkou od jedné banky a dvou finančních společností... podle mého soudu to byl takový věčný dlužník, který se rozhodl změnit terén, když tu pro něho byla příliš horká půda. Jednoho dne, letos nebo příští rok, použije některou kreditní kartu, kterou má v peněžence, a v tu chvíli mu chlapci z exekučního šlápnou na krk. V Americe jsou pohřešované osoby stejně běžné jako třešňový koláč. Žijeme v automobilové společnosti. Lidi zvedají kotvy každé dva tři roky. Někdy zapomenou sdělit novou adresu. Zvlášť příživníci.“

Přes veškerou suchou praktičnost slov kapitána McFeea zůstávají v Jerusalem's Lotu nezodpovězeny různé otázky. Henry Petrie s manželkou a synem také odešli, a o panu Petriem, čelním pracovníkovi Zaopatřovací pojišťovny, se dá stěží říct, že byl příživník. Majitel místního pohřebního ústavu, knihovnice a kosmetička jsou také v přihrádce pro nedoručitelné dopisy.

Seznam jim podobných je znepokojivě dlouhý.

V okolních městech už vznikla šeptanda, která je počátkem legendy. Povídá se, že v 'salem's Lotu straší. Občas někdo ohlásí, že nad elektrickým vedením Centrální elektrorozvodné společnosti v Maine, které protíná městys, se vznášejí barevná světla, a kdybyste nadhodili, že obyvatele Lotu odnesli ufoni, nikdo by se nesmál. Něco se říkalo o „sabatu“ mladých lidí, kteří ve městě slavili černou mši a tím přivolali hněv boží na jmenovce nejsvětějšího města Svaté země. Jiní, s menšími sklony k nadpřirozenu, připomínají, že mladí lidé, kteří „zmizeli“ v texaském Houstonu, byli nalezeni před třemi lety v strašlivých masových hrobech.

Když 'salem's Lot navštívíte osobně, připadnou vám tyhle povídačky méně divoké. Nezůstal tady jediný otevřený obchod. Poslední se vzdalo Spencerovo lahůdkářství a lékárna, které zavíraly v lednu. Crossenovo hokynářství, železářství, obchod s nábytkem Barlowa a Strakera, Excellent Café, a dokonce radnice jsou všechny zabedněné. Nová základní škola je prázdná, stejně jako oblastní střední škola pro tři městečka, kterou v Lotu postavili v roce 1967. Školní nábytek a knihy byly odvezeny do provizorních zařízení v Cumberlandu. Referendum v ostatních městech školního obvodu bylo zatím odloženo, ale zdá se, že v novém školním roce nebudou do školy chodit žádné děti ze 'salem's Lotu. Žádné tam totiž nejsou; pouze opuštěné dílny a obchody, prázdné domy, zarostlé trávníky, pusté ulice i vedlejší silnice.

Mezi ostatními lidmi, které by státní policie ráda našla nebo se o nich aspoň dozvěděla, jsou John Groggins, pastor metodistické církve v Jerusalem's Lotu; otec Donald Callahan, farář od svatého Ondřeje; Mabel Wertsová, vdova, význačná funkcionářka v církvi i společnosti v 'salem's Lotu; Lester a Harriet Durhamovi, manželé, kteří pracovali v místní přádelně; Eva Millerová, která vlastnila místní penzion...

ČTYŘI

Dva měsíce poté, co se v novinách objevil ten článek, chlapce přijali do církve. Šel ke své první zpovědi – a ze všeho se vyzpovídal.

PĚT

Vesnický kněz byl starý muž s bílými vlasy a obličejem protkaným sítí vrásek. Oči vyhlížely z jeho sluncem sežehlé tváře s překvapujícím elánem a živostí. Byly to modré, velmi irské oči. Když vysoký muž dorazil k němu domů, seděl kněz na verandě a popíjel čaj. Vedle něj stál jakýsi člověk v městském obleku. Měl vlasy uprostřed rozčísnuté a napomádované způsobem, který vysokému muži připomněl fotografie z 90. let minulého století.

Muž řekl upjatě: „Jmenuji se Jesús de la rey Muñoz. Otec Gracon mě požádal, abych překládal, protože neumí anglicky. Otec Gracon prokázal mé rodině velkou službu, o které se nesmím zmínit. Mé rty jsou stejně tak zapečetěné v záležitosti, o které chce hovořit. Je to tak pro vás přijatelné?“

„Ano.“ Potřásl Muñozovi a potom Graconovi rukou. Gracon španělsky odpověděl a usmál se. V ústech mu zůstalo jenom pět zubů, ale úsměv měl milý a srdečný.

„Ptá se, jestli byste si dal šálek čaje? Je to zelený čaj. Velmi osvěžující.“

„To by bylo milé.“

Když si udělali pohodlí, kněz řekl: „Ten chlapec není váš syn.“

„Ne.“

„Jeho zpověď byla zvláštní. Vlastně jsem za celou dobu, kdy působím jako kněz, neslyšel podivnější zpověď.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Plakal,“ pokračoval otec Gracon a usrkl čaje. „Byl to strašný, hluboký nářek. Vycházel až ze sklepa jeho duše. Musím položit otázku, kterou ta zpověď v mém srdci vyvolala?“

„Ne,“ řekl vysoký muž klidně. „Nemusíte. Mluví pravdu.“

Gracon pokyvoval hlavou, ještě než Muñoz dopřekládal, a obličej mu zvážněl. Naklonil se vpřed s rukama sevřenýma mezi koleny a dlouho mluvil. Muñoz mu soustředěně naslouchal, pečlivě se vystříhal jakéhokoli výrazu. Když kněz skončil, Muñoz se chopil slova:

„Říká, že na světě jsou divné věci. Před čtyřiceti lety mu rolník z El Graniones přinesl ještěrku, která křičela jako žena. Viděl muže se stigmaty, známkami utrpení našeho Pána, a ten muž na Velký pátek krvácel na rukou a nohou. Říká, že tohle je něco hrozného, temného. Je to pro vás a chlapce vážné. Zvlášť pro chlapce. Požírá ho to. Říká...“

Gracon znovu krátce promluvil.

„Ptá se, jestli chápete, co jste provedli v tom Novém Jeruzalémě.“

„Jerusalem's Lotu,“ opravil ho vysoký muž. „Ano. Chápu to.“

Gracon znovu promluvil.

„Ptá se, co s tím zamýšlíte udělat.“

Konec ukázky