Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: The Importance of Love

Vydání první

Copyright © 2007 by Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2280. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Importance of Love vydaného

nakladatelstvím Barbaracartland.com Ltd., v roce 2007

Český překlad © 2019 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1137-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1138-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Barbara Cartland

ŠŤASTNÉ SHLEDÁNÍ

„Když mi bylo dvanáct, kdosi se mě zeptal,

co je v životě nejdůležitější.

Okamžitě jsem řekla – LÁSKA.

Teď je mi devadesát a můj názor se nezměnil

– a nikdy už se nezmění.“

Barbara Cartland

Kapitola 1.

1901

„Pojďte, teto Edith,“ šeptala Luella Ridgewayová a pohlédla na nosiče, který se k nim do výtahu snažil naložit obrovskou hromadu zavazadel. „Musíme si pospíšit.“

Nosič zasténal a posunul krabici, kterou měl pod paží, aby se mu lépe nesla. Nedokázal pochopit, proč mají ony anglické dámy tak naspěch zrovna uprostřed noci.

„Luello,“ ujišťovala se hraběnka z Ridgeway, když se vmáčkla vedle ní, „doufám, že sis nezapomněla sbalit tu nádhernou hedvábnou noční košilku, kterou jsi měla uloženou pod polštářem.“

„Je v tom hnědém kufru,“ povzdechla si Luella.

Výtah pomalu sjel dolů, dveře se otevřely a dámy vstoupily do přízračně tiché hotelové haly. Ve službě byli pouze jeden recepční a noční portýr.

Hraběnka zamířila rozhodně k recepci a dobrou francouzštinou požádala o účet.

„To už nás opouštíte, madame la comtesse?“ ptal se recepční.

„Ano, a byly bychom vděčné, kdybyste se zdržel jakýchkoli otázek, kam máme namířeno. Rády bychom cestovaly tajně.“

„Bien sûr, madame la comtesse,“ odvětil recepční a podal jim účet.

Hraběnka si jej prohlédla přes svůj lorňon a pak ze své taštičky vytáhla několik bankovek vysoké hodnoty. Luella, která stála za ní, se kolem sebe rozhlížela jako vystrašené mládě.

„Tetičko, jen doufám, že sem ten darebák nepřijde,“ řekla jí naléhavě.

„Neměj strach,“ odvětila hraběnka. „Slyšela jsem, jak si jen před několika hodinami objednával kočár do kasina – a tam jistě stráví celou věčnost. Bude sázet, dokud mu nedojdou peníze.“

„Doufám,“ řekla Luella tiše a uhladila si pramen vlasů, který jí unikl zpod kloboučku. V obrovských světle modrých očích měla strachem rozšířené zorničky a spodní ret se jí třásl. Měla pohlednou srdčitou tvář a vypadala jako nevinné dítě, které na svět seslali sami bohové.

A právě její křehký vzhled ji přivedl do potíží. Od chvíle, kdy se v hotelu v Monte Carlu seznámila s Frankem Connollym, ji nepřestal pronásledovat.

„Se zchudlými piráty je to pokaždé stejné,“ povzdechla si její teta, když si Luella stěžovala na jeho neustálé pozornosti, o které nestála. „Chtějí získat zároveň tvou krásu, ale i majetek, díky němuž by se zachránili z potupné chudoby. Tenhle Frank Connolly jistě pochopil, že po mé smrti zdědíš velké bohatství a také všechny mé pozemky ve Skotsku.“

„Ach tetičko, o tom vůbec nemluvte. O vaše peníze se pranic nestarám, i když musím přiznat, že váš hrad ze srdce miluji.“

„A jednoho dne bude tvůj,“ odvětila hraběnka.

Teď, o měsíc později, musely před Frankem Connollym prchat z hotelu do hotelu. Po příšerném týdnu v Paříži, kdy hrozil, že si sáhne na život, pokud se za něj Luella okamžitě neprovdá, se rozhodly zamířit do Anglie a vrátit se do svého skotského domova v Pertshiru.

Teta Edith si vzala taštičku a vyšla ven za nosičem, který už mířil k jejich kočáru. Noční portýr jim podržel dveře.

„Bon voyage, madame comtesse a mademoiselle,“ popřál jim s úklonou. „Snad se brzy uvidíme.“

„Obávám se, že nikoli,“ odtušila hraběnka suše. Pak se obrátila ke kočímu a pobídla ho: „Depechez-vous, monsieur. La Gare Saint Lazare, s’il vous plait.“

Když byly obě dámy a jejich zavazadla bezpečně uvnitř, kočár vyrazil kupředu a Luella si ulehčeně oddechla.

Věděla, že má její teta pravdu. Frank Connolly bude v kasinu dlouho, jistě až do rána, a tou dobou už ony budou na lodi do Doveru.

Když projížděly pařížskými uličkami, pohodlně se opřela a vzpomínala na Skotsko. Už to byl rok, co opustily Británii, teď se těšila na návrat.

„V Doveru se nebudeme zdržovat,“ řekla jí teta Edith, když dorazili na nádraží. „Znám jeden diskrétní malý hotýlek v Hastings, kde se ubytujeme, než se vydáme na západ.“

„Na západ?“ ptala se Luella. „Copak nepojedeme do Londýna a poté vlakem do Inverness? Těšila jsem se, že si v Londýně prohlédnu památky a něco nakoupím.“

„Ne,“ řekla jí hraběnka rozhodně. „V Londýně tě bude Connolly hledat. Ne, vyzrajeme na něj tak, že pojedeme přes Cornwall a na sever se vydáme až v okamžiku, kdy budu mít pocit, že je vzduch čistý.“

„Ale proč právě Cornwall, tetičko?“

„Jen kousek od Bude žije jedna má dobrá přítelkyně, kterou jsem léta neviděla. Už jsem jí psala, aby nás očekávala. Nebude snadné setřást muže, jako je Frank Connolly – posedlého člověka je vždy obtížné se zbavit. Nebudu mít klid, dokud nebudeme na lodi a já se neujistím, že tam není s námi.“

Když zastavili, kočí jim otevřel dvířka a Luella si všimla, že k nim už běží portýr s vozíkem na jejich zavazadla.

„Ano, čím dříve dorazíme do Calais, tím lépe,“ přikývla a vydala se za svými zavazadly. „Doufám, že už jsme Franka Connollyho setřásly nadobro.“

„Dobrá, Kenningtone – tak se ukaž!“

Rusovlasý muž s pečlivě zastřiženým knírkem náruživě potáhl z doutníku a podržel si karty těsně před obličejem. Kouř se ve spirále vznesl vzhůru.

David, vikomt z Kenningtonu, který seděl proti němu, si povzdechl a hodil karty na stůl.

„Dvě sedmy,“ ucedil znechuceně, když si jeho protivník přitáhl mince a bankovky, které prve ležely uprostřed stolu. „Končím, příteli.“

„Copak? Už máš dost?“

„Obávám se, že ano, Chalmersi,“ povzdechl si vikomt z Kenningtonu a vstal. Rukou si uhladil husté černé vlasy a protáhl si svalnaté paže. Posbíral nemnoho mincí, které mu zbyly, a aniž by se obtěžoval utáhnout si povolenou kravatu, navlékl si kabát, který měl přehozen přes opěradlo židle.

„Někdy příště budeš mít třeba více štěstí,“ utěšoval ho lord Chalmers.

„Poslední dobou mě na karty docela přešla chuť,“ sdělil mu vikomt unaveně.

„To je nesmysl, příteli. Zkrátka se ti jen vyhýbalo štěstí, to je celé. Příště to zkusíš znovu.“

Vikomt se chabě usmál a upravil si kravatu. Byly dvě ráno a on byl unavený. Doufal, že kočí venku na Hanover Square neusnul.

„Tak sbohem, Kenningtone. Uvidíme se příští víkend v klubu? Bude to rozlučka se svobodou se Straffordy – jediný syn a dědic se žení.“

„Ještě uvidím. Dobrou noc, Chalmersi.“

„Dobrou, Kenningtone, a nenech nás na holičkách! Strafforda by mrzelo, kdyby ses neukázal.“

Vikomt se na něj usmál skrz dým z doutníků a zapnul si kabát. Zamířil k východu svým pružným krokem, který prozrazoval, že v mládí měl zálibu ve sportu.

Při studiích v Cambridge byl hvězdou rugbyového týmu a také úspěšným veslařem. Ty dny však byly dávno pryč stejně jako vášeň pro architekturu, která ho ostatně na univerzitu přivedla.

Mnoho jeho učitelů doufalo, že se stane úspěšným architektem, od návratu do Londýna se však oddával pouze hraní a popíjení v klubech.

Jakmile začala sezona, bylo toho tolik co dělat – a kromě toho tu bylo ještě divadlo Gaiety plné krásných a velmi milých dívek.

Vikomt hluboce zklamal svého otce, když dal najevo, že nemá v úmyslu pokračovat v rodové linii a vstoupit za tím účelem do manželství. Naopak dělal všechno pro to, aby se mu vyhnul.

„Lásce nepřipisuji velkou důležitost,“ vykládal jednoho večera svým společníkům usazeným kolem jídelního stolu v domě lorda Cheshunta. „Člověk by měl samozřejmě naplnit své potřeby. Ale sňatek? Ten je jen pro ubožáky, kteří nemají jinou možnost.“

Všichni lordi, hrabata i baroneti souhlasně přikyvovali. Oni sami se „dobře oženili“ a pak hledali zábavu v náručí jiných žen než svých manželek.

Vikomt se vyhoupl do svého kočáru a mohutně si zívl. Byl rád, že cesta z Hanover Square do South Audley Street není dlouhá. Toužil po pohodlné posteli v malém domě, který si mohl ze své skromné apanáže dovolit.

Kdyby se jen otec nerozhodl mne trestat, povzdechl si v duchu.

Vikomt měl vztek, že ho jeho otec nepodpořil v rozhodnutí pustit se do přestavby zchátralého panství, o němž mu pověděl lord Chalmers.

Když se odmítl oženit s dědičkou bohatství rodu Merriottů, jeho otec se rozčílil a snížil mu apanáž na nezbytné minimum. Zároveň zakázal i svému otci, aby se do jejich rozepře vměšoval a finančně svého oblíbeného vnuka podpořil.

„Dědeček se vždy snažil rozdmýchat ve mně znovu můj zájem o architekturu, a onen dům, o němž hovořil Chalmers, by mohl být přesně ten správný začátek,“ uvažoval nahlas. „Možná bych ho mohl ráno navštívit a pokusit se ho přesvědčit, aby mi pomohl. Otec se to nedozví, a co oči nevidí, to srdce nebolí.“

S nadějí v srdci se v kočáře pohodlně opřel a nechal se uspat pravidelným pohybem. Když dorazili do South Audley Street, cítil se nejšťastněji za posledních několik týdnů.

Druhého rána ho Hoskin, jeho komorník, oholil a pomohl mu s oblékáním.

„Budete snídat, mylorde?“

„Dnes ne, Hoskine. Mám v úmyslu navštívit dědečka. Dal bych si jen horkou kávu.“

Když mu ji Hoskin přinesl, vikomt ji rychle vypil, nasadil si klobouk a přehodil přes sebe jen lehký kabát, neboť bylo pěkně a teplo.

Přemýšlel o panství na prodej, o němž mu vyprávěl Chalmers – polorozpadlý dům z doby Jakuba I. na okraji Buckinghamu, s rozlehlými pozemky a dokonce i řekou!

To je má příležitost dokázat, že umím navrhovat moderní a kvalitní stavby, uvažoval, když zvedl klobouk, aby pozdravil lady Castlefordovou, která ho předjela v otevřeném kočáře a zamířila do Hyde Parku.

Jakmile dorazil na Grosvenor Square, přidal do kroku.

Opravdu doufám, že mi dědeček poskytne peníze, které potřebuji, uvažoval a zamířil po Grosvenor Crescent k majestátnímu domu na opačném konci Belgrave Square.

O chvíli později už zazvonil na zdobený měděný zvonek a počkal, až mu majordom Bates otevře.

Těžké dveře se rozletěly a Bates ho přivítal: „Mylorde! Jeho lordstvo bude potěšeno, že vás vidí. Právě snídá v jídelně. Mohu vám také prostřít?“

„To by bylo skvělé, děkuji, Batesi.“

Zamířil do jídelny a vstoupil, aniž by čekal, až ho Bates uvede. Markýz z Alderberry se právě pouštěl do vajíčka naměkko a vzdychal nad titulky ranních novin.

„Davide! Tak rád tě vidím,“ zvolal. „To je ale nesmysl, celá ta búrská válka,“ dodal a ukázal na rozevřené noviny. „Už to tam zase vře.“

Vikomt si povzdechl.

„Vojenství mne pramálo zajímá. Ale mám tam několik přátel z Cambridge, všichni mi píšou, že je to ohavná záležitost.“

Posadil se na židli, kterou mu Bates přidržel.

Jeho dědeček měl rád velké snídaně, a tak byl na stole jako obvykle velký výběr teplých pokrmů.

„Co si dáte, můj pane?“

„Kedgeree a toast, Batesi.“

„Čemu vděčím za tuto poctu, mladý muži? Obvykle mne nepoctíš svou návštěvou takhle brzy zrána. A tak předpokládám, že je za tím něco důležitého – a nebo možná někdo?“

Vikomt se vesele zasmál.

„Jste bystrý jako vždy, dědečku. Ano, opravdu s vámi chci něco probrat.“

„Nuže do toho,“ pobídl ho starý muž s úsměvem.

„Dědečku, budu upřímný. Potřeboval bych značné množství peněz, které bych rád investoval do polorozbořeného panství, jež je ke koupi. Rád bych se vrhl do rekonstrukce.“

„Chtěl bys konečně zužitkovat všechny své vědomosti z Cambridge?“

„Ano. Unavil mne způsob, jakým žiji, a došel jsem k názoru, že bych měl znovu zažehnout svůj zájem o architekturu. Teddy Chalmers mi říkal, že to místo je nádherné a že tam podnikavý muž může udělat spoustu užitečné práce.“

„Mám z tebe radost, Davide, a jsem šťastný, že ses konečně rozhodl ponořit do práce, ale obávám se, že mi tvůj otec zakázal jakkoli tě finančně podporovat. V tomto ohledu mám svázané ruce.“

„Vím, že vám nakázal, abyste mi nic nedával, ale přece vám nemůže říkat, co máte dělat se svými penězi?“ prohlásil vikomt nad talířem kedgeree.

„Můj syn je tvrdohlavý a umíněný. Zablokoval mi peníze v bance, a tak ti zkrátka nemohu tak velkou sumu dát. Mrzí mne to, Davide. Kdybych ti mohl pomoci, udělám to. Ale tvůj otec je stále ještě rozzlobený kvůli té záležitosti s onou dívkou od Merriottů.“

Vikomt položil vidličku na stůl. Chuť k jídlu ho dočista přešla.

„Otec,“ zasyčel skrz sevřené zuby. „Stěžuje si, že zahazuji život, ale když se rozhodnu něco udělat a proslavit se, jen mi v tom brání.“

„On svůj názor nezmění, Davide. Je mi líto, že ti nemohu pomoci. Nemůžeš požádat někoho jiného?“

„O tolik peněz ne, dědečku. To by nebylo správné. A v bance má otec velké slovo, a tak mi takovou sumu také nepůjčí. Dokonale mne odzbrojil – dokud se neožením.“

„To je mrzuté, Davide,“ povzdechl si markýz. „Znovu si s ním promluvím, ale nevkládám do toho velké naděje. Jakmile si něco vezme do hlavy, ani Bůh Všemohoucí ho nepřiměje, aby couvl.“

Vikomt dopil kávu a odhodil ubrousek.

„Je to škoda a zmařená příležitost,“ prohlásil. „Už vás ale nebudu obtěžovat. Je tu babička?“

„Ne, je u přátel v Brightonu, vrátí se až později.“

„Tak ji, prosím, pozdravujte. Nebudu vás déle zdržovat.“

Vstal a s vážností markýzi potřásl rukou. Bates mu už přinesl klobouk.

Vikomt se rozhodl, že se projde v Green Park, a zamířil k Buckinghamskému paláci, když zahlédl, že k němu nemíří nikdo jiný než jeho otec.

Zhluboka se nadechl a připravil se na nevyhnutelnou konfrontaci. Vztahy mezi otcem a synem byly velice napjaté a on věděl, že to nebude snadné setkání.

Hrabě se na okamžik zarazil, když spatřil svého syna. Rozhodným gestem složil noviny a s vážným výrazem ve tváři k němu zamířil.

„Davide,“ řekl a zastavil se. „Co tu děláš?“

„Byl jsem navštívit dědečka,“ odpověděl. Věděl, že to vyvolá vlnu nevole. A nemýlil se.

„Cože jsi udělal?“ rozčílil se hrabě a zrudl ve tváři. „Nakázal jsem ti, aby ses od něho držel dál a nechodil k němu žebrat, ty nevděčníku!“

„Ale otče, doufám, že bych mohl oživit svou kariéru architekta. Objevil jsem totiž stavbu, na níž bych mohl dokázat své kvality –“

Hrabě chytil syna za paži a začal ho postrkovat směrem k Belgrave Square.

„Teď půjdeš se mnou a omluvíš se mu, že jsi ho obtěžoval.“

„Otče, nepřeji si, abyste se mnou zacházel jako s dítětem,“ opáčil vikomt a setřásl jeho ruku.

Příští rok mu bude třicet, otec se k němu však stále chová jako k desetiletému. A protože nemá žádné sourozence, musí nést břímě otcových očekávání a plánů celé široké rodiny.

Přál bych si, aby byla naživu mamá, pomyslel si, když se podvolil a nechal se vést zpět do domu, kde bydlel jeho dědeček. Pokaždé se stavěla na mou stranu.

Jeho matka však zemřela nedlouho poté, co promoval na Cambridge. Při práci s chudinou v londýnském East Endu dostala tyfus, a protože nebyla příliš silná, během několika týdnů infekci podlehla.

Brzy dorazili do markýzova domu. Když Bates uviděl, že na prahu stojí hrabě i vikomt, zatvářil se šokovaně.

Aniž by čekal, až Bates promluví, hrabě se kolem něj protlačil dovnitř a vikomt ho odevzdaně následoval.

„Otče!“ zvolal. „Kde jste?“

Starý markýz přispěchal do haly s novinami v ruce. Vypadalo to, že právě dosnídal.

„Davide,“ zvolal. Hrabě se jmenoval stejně jako jeho syn.

„Otče, právě jsem byl na cestě k vám, když jsem na ulici našel tohoto darebáka, který se k vám podloudně vetřel. Mnohokrát jsem mu říkal, aby vás neobtěžoval, a jsem opravdu rozhořčen, že mne neposlechl.“

„Davide, kdybys jen tomu chlapci naslouchal. Má nyní příležitost udělat něco pro sebe a ověnčit rodové jméno slávou.“

„Nesmysl. Přišel si pro peníze na karban. Nejsem takový blázen, abych nevěděl, kde tráví čas. Doufám, že mu nevěříte!“

„Ale otče, to, co dědeček říká, je pravda. Teddy Chalmers mi pověděl o jistém domě, který by se skvěle hodil k tomu, abych mohl ukázat, co dovedu.“

„To by byla opravdu ztráta času. Nechápu, jak jsi mohl prolézt univerzitou. A já za to zaplatil více než jedním způsobem.“

„Davide, myslím, že minulost už bychom měli nechat spát. Ten chlapec měl dobré důvody pro to, aby si tu dívku nebral.“

„A já kvůli němu přišel o spoustu peněz a skvělé obchodní příležitosti. Ten mladý blázen! Kdybychom spojili naše dvě rodiny, stali bychom se nejmocnější silou v zemi.“

„Ale já se nechci ženit, otče.“

„Nejsme vládnoucí třídou kvůli tomu, abychom rozhodovali, kdy a s kým se oženíme,“ ucedil hrabě vztekle. „Je třeba vzít v úvahu další okolnosti, například rodinné závazky. Okolnosti, které si ty ve svém sobectví nepřipouštíš.“

„Přestaň,“ zvolal markýz rozčileně. „Nechci, aby se v mém domě takto hovořilo.“

Hrabě však dále spílal svému synovi a rozčiloval se u toho víc a více. Několikrát mu zabodl prst do hrudi a velmi hrubě mu nadával.

„Přestaň,“ opakoval markýz, tentokrát velmi slabě.

Bates si všiml, že markýz velice zbledl a že mu činí obtíže dýchání. Pak zmodral a klesl na kolena.

Hrabě byl k němu otočen zády, a tak si uvědomil, že něco není v pořádku, až když se vikomt rozběhl na pomoc Batesovi. Společně dovedli markýze k židli.

„Pošlete pro doktora,“ křičel vikomt a uvolnil markýzi vázanku. „A pospěšte si.“

Hrabě stál zděšeně uprostřed haly. Nemohl se hýbat ani mluvit.

„Dědečku! Slyšíte mne?“

Vikomt padl na kolena vedle starého pána a vzal ho za ruku. Markýz zhluboka vydechl a pak zemřel.

„Dědečku! Ne! Ne! Ne!“

„Tys ho – zabil,“ zamumlal hrabě a opřel se zády o zeď.

Vikomt položil tvář markýzi na koleno a pokusil se potlačit vzlyk.

Byl vychován v přesvědčení, že muži nepláčou, ale jak by mohl neprolít slzy, když právě zemřel muž, jehož nad jiné uctíval a respektoval?

„Vstaň, ty blázne,“ zvolal otec ostře. „Děláš tu pro všechny divadlo, když brečíš jako malá holka.“

Vikomt zůstal u markýze, dokud nepřišel lékař.

„Moc mne to mrzí, mylorde,“ řekl lékař a potřásl hlavou. „Navrhuji, aby sloužící přenesli tělo do jeho ložnice. Cestou domů se zastavím u hrobníka a řeknu mu, aby okamžitě přišel.“

„Děkuji vám,“ odvětil vikomt a znovu se pokusil potlačit emoce, „to je od vás laskavé.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Motto

Kapitola 1.