OKRSEK

VIII

ADAM LeBOR

Copyright © Adam LeBor, 2017

Translation © Tomáš Bíla, 2019

Original English title: DISTRICT VIII

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-141-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-142-9 (mobi)

Na památku mého otce Maurice LeBora,

který Budapešť miloval.

„Nemůžeš jít rovně za nosem, když cesta zatáčí.“

CIKÁNSKÉ PŘÍSLOVÍ

PROLOG

Východní nádraží, pátek 4. září 2015, 6:05

Ležel na zádech, spacák zamotaný mezi nohama, a vlhký nylon se mu lepil na kůži. V amplionu to pár vteřin praskalo, pak se odmlčel a vzápětí vypálil salvu souhlásek a samohlásek, načež zase zmlkl. V puse měl sucho a lepkavo, triko nasáklé potem. Kde sakra je?

Otočil se na bok, rozhlédl se a vzpomněl si. Kluk s protáhlou tváří, tak dvanáct třináct let, se choulil pod hnědou akrylovou dekou a špinavou rukou svíral potrhaný batoh. U jeho nohou ležela matka s dítětem na kusu vlnité lepenky. Děcko tiše kňouralo, matka chrápala. Její buclatá tvář působila ve spánku zcela bezstarostně.

Simon Nazir položil dlaň na záda své manželky, cítil, jak jí pravidelně stoupá a klesá hruď, zapletl prsty do jejích kudrnatých černých vlasů, cítil teplo její kůže a spokojeně zavřel oči. V duchu byl pořád v Aleppu; slyšel smích prodavačů na tržišti, svolávání muezzinů, pach starobylého prachu, kávy a kardamomu. Zhluboka se nadechl nosem. Z horkého hovězího pachu se mu málem zvedl žaludek. Otevřel oči, sáhl po láhvi vody a dlouze se napil. Byla zatuchlá a měla pachuť plastu. Slunce už vyšlo a tyrkysová obloha s jemnými šmouhami obláčků slibovala další den plný horka a špíny a čekání.

Nazir se marně pokusil najít pohodlnější polohu, nebo se aspoň protáhnout, aniž by přitom vrazil do některého z okolních těl. Lidská záplava se rozlévala na všechny strany, vyplňovala prostranství před hlavním vchodem Východního nádraží a po stranách přetékala do přilehlých ulic. Z rušné křižovatky jedné z evropských metropolí se stal obrovský uprchlický tábor pod širým nebem. Po zemi se válely prázdné obaly od potravin, nedopalky cigaret, zbytky sendvičů, shnilé ovoce, prázdné láhve od vody a boty, které si lidé na noc zouvali. Ti šťastnější měli stany, které jim darovali turisté a milovníci hudby, jež do Budapešti před pár týdny, v polovině srpna, přilákal festival Sziget. Kolem spícího davu parkovalo několik bílých dodávek s logy televizních společností na bocích a velkými satelitními parabolami na střechách. Na samotné novináře bylo ještě příliš brzy, ale kolem desáté dopoledne jich tady budou desítky. Nazir chvíli pozoroval muže středního věku, inženýra, kterého znal z domova, jak sebou ze spaní mele. Jednou rukou objímal svou desetiletou dceru a před nimi ležel malý kufr.

Z dálky pořád slyšel chraplavý hlas z amplionu – hlášení v maďarštině tu zněla každou chvíli –, ale byl si jistý, že ho ze spánku probudilo něco jiného. Hlas, který znal a který už nechtěl nikdy v životě slyšet. Nazir se zahleděl napravo. O nějakých dvacet metrů dál zahlédl pohyb, přikrčeného muže, který si něco tiše mumlal.

Nazir se snažil zůstat v klidu; neukvapit se, nepanikařit, uvažovat. Tady byl přece v bezpečí. Všude kolem byli lidé, policisté a zanedlouho i novináři. To nejhorší, co se mu tady může stát, je další čekání na tranzit. S Maryam trčeli na Východním nádraží už pátý den – dlouhá přestávka na cestě, která trvala tři týdny. Z Aleppa uprchli v noci, přešli hranice, taxíkem dojeli do Damašku, pak dalším do Bejrútu, přeletěli do Istanbulu a pak pokračovali autobusem a pěšky přes Bulharsko, Srbsko a Maďarsko.

A konečně se dostali až sem, kde je nikdo nechtěl zplynovat ani postřílet, dokonce ani pozavírat. Dostali se do Evropy, sice ne na západ, ale aspoň do té střední. Žlutá fasáda nádražní budovy byla oprýskaná, v čekárně vládlo pochmurné šero a střecha by potřebovala opravit, ale i tak bylo Východní nádraží pořád symbolem říše a důkazem, že Budapešť leží v srdci kontinentu. Před několika dny strávili s Maryam celou hodinu před tabulí s odjezdy vlaků a snili o novém životě na Západě. Za normálních okolností odsud denně odjížděly vlaky do Berlína, Vídně, Paříže, Mnichova. Ale teď bylo všechno jinak. Před čtyřiadvaceti hodinami vláda pro migranty uzavřela západní hranici. Všechny spoje do zahraničí byly zrušeny, jezdily už jen vnitrostátní linky. To ovšem migranty vůbec netrápilo, protože se nedostali ani do nádražní budovy. Před vchodem stála řada policejních těžkooděnců. Každou chvíli se rozestoupili, aby se dovnitř dostali místní lidé mířící do práce, ale pak se zase spojili do neproniknutelného šiku, ruce založené na prsou a na tvářích nesmlouvavé výrazy.

Nazir dopil vodu, znovu zaslechl známý hlas a zůstal nehybně ležet. Ten muž už neměl uniformu ani pistoli, ba ani dlouhý plnovous. Teď byl hladce oholený, měl na sobě džíny, modré tenisky Nike a tričko, v ruce držel iPhone, mohl být kterýmkoli ze stovek mužů středního věku ze Sýrie, Iráku nebo Afghánistánu, kteří se vydali na pouť napříč Evropou a zrovna teď kempovali tady před Východním nádražím. Ale byl to on – ta krabatá jizva nad pravým uchem, památka na zápalnou bombu, to potvrzovala.

Maryam sebou zavrtěla, jako by vycítila Nazirovo znepokojení, něco zamumlala a pak zase usnula. Nazir vklouzl hlouběji do spacáku, aby si zakryl tvář. Napínal uši, soustředil se, dokázal zachytit i aleppský přízvuk toho člověka, ale nerozuměl, co říká. Přivřenýma očima pozoroval, jak se dva muži, ke kterým promlouval, zvedli ze země a sebrali si své batohy. Kam mají namířeno?

Nazir se zadíval na řadu taxíků, které parkovaly u bočního vchodu na nádraží. Za svezení na rakouské hranice chtěli 500 eur. Znal tři rodiny, které zaplatily. Dvě vyložili na venkově nějakých padesát kilometrů za Budapeští, tam je sebrali policajti a skončily ve sběrném táboře. Tu třetí řidič vysadil dvacet kilometrů před hranicí, taky je sebrali policajti, ale když zaplatili dalších 500 eur, pustili je a dostali se do Rakouska. Před dvěma dny poslal jejich nejstarší syn textovku z Vídně.

Prozatím se na Východním nádraží nedalo dělat nic jiného než vyčkávat a pozorovat. Všiml si, že jedna taxikářka sleduje ty samé tři muže. Nazir ji zaznamenal už druhý den tady. Na jednu stranu proto, že to byla žena, ale snad jediná žena zaměstnaná tady na nádraží. Odhadoval, že jí bude něco přes třicet, měla světlé vlasy na ramena, hnědé oči a laskavý úsměv. A kromě toho ho upoutala tím, že jako by nikdy nedostala zákazníka. Pokaždé, když se Nazir podíval tím směrem, stála ve skupince taxikářů, kouřila, smála se a povídala si s kolegy. Byla přátelská, až příliš přátelská. Nazir s ní taky prohodil pár slov, když obcházel náměstí, aby si protáhl nohy. Dozvěděl se, že se jmenuje Ildikó. V Aleppu byl Nazir zlatníkem. Laciné šperky, které nosila, velké náramky a náušnice, se k ní nějak nehodily. A když se s ní naposledy dal do řeči, uvědomil si, že má navíc až překvapivě dobrý přehled o tom, co se na Východním nádraží děje – znala teritoriální rozdělení mezi Araby, Afričany a Afghánci, a dokonce se orientovala i ve sporech mezi syrskými opozičními skupinami.

Všichni tři muži už byli na nohou a na zádech měli batohy. Nazir si podvědomě přejel po levé ruce, dotkl se jizvy v místech, kde dříve míval malíček a prsteníček, a znovu pocítil vlnu strachu. Pozoroval ty tři, jak tiše odcházejí. Rozepnul si spacák, aniž by se zvedal; teď už se nestaral o taxikářku Ildikó, soustředil se jen na ně. Strčil si do kapsy mobil, naklonil se k Maryam, rozechvělou rukou jí rychle napsal vzkaz a spolu se svazečkem bankovek jí ho strčil do spacáku.

„Simone,“ zamumlala.

„Dojdu pro něco na zub. Hned jsem zpátky,“ zašeptal jí do ucha a rychle ji políbil na čelo. Maryam se po něm rozespale natáhla. Objal ji i se spacákem, přitiskl si její záda na hruď a jejich prsty se propletly. I teď voněla pořád stejně, po mýdle a levanduli, i po ránu měla voňavý dech. Jediné, o co stál – jediné, o co kdy stál –, bylo obejmout ji a už ji nikdy nepustit. Políbil ji na šíji a pak se rozhlédl po těch třech. Očividně od nádraží odcházeli, už byli na půl cesty přes Barossovo náměstí k Rákócziho ulici.

Srdce mu bušilo, v levé ruce mu tepala krev. Na okamžik zavřel oči, nasál její vůni, ztěžka polkl a vstal.

O třicet metrů dál plavovlasá taxikářka odhodila na zem cigaretu, rychlým pohybem nohy ji zašlápla a vydala se za ním.

KAPITOLA PRVNÍ

Náměstí Republiky, pátek 4. září 2015, 9:45

Tělo bylo pryč.

Balthazar Kovacs stál uprostřed parcely a znovu se rozhlížel kolem sebe. Zem pokrývaly rozlámané cihly, kusy betonu protkané zrezlými kovovými pruty a zubaté úlomky omítky. Nad kaluží mastné stojaté vody bzučely mouchy, o kousek dál se nacházely stopy po mejdanu, který se tu nedávno odehrál – ohořelé dřevo, prázdná krabička od kondomů a ze tří čtvrtin vypitá plastová láhev Voros asztali bor, červeného stolního vína, které se většinou nepilo u stolu. Mezi sutinami se povalovaly zuhelnatělé, stářím zažloutlé listy popsané na psacím stroji a plesnivé knihy. Jediné, co zůstalo stát, byla spodní část zadní stěny, a ta byla posprejovaná.

Zvedl ze země velkou černou knihu v pevné vazbě. Byla celá popraskaná a stránky vlhkem zkroucené, ale zlatě vyražená písmena na obálce se ještě dala přečíst: Závěry 26. národního kongresu organizace komunistické mládeže, 1983. Prolistoval ztuhlé stránky plné fotografií vážně se tvářících mladíků v košilích s velikými límečky a ve zvonových kalhotách, kteří hrdě stojí pod plakáty Marxe, Engelse a Lenina, a samozřejmě také dlouhých článků o úloze mládeže při budování komunismu.

Odložil knihu a cítil, jak mu po zátylku stéká krůpěj potu. Klidné zářijové páteční ráno v budapešťských vedlejších uličkách, jenom se mu už teď zdálo, že zase bude nesnesitelné vedro. V korunách stromů zpívali ptáci. Kolem prošla asi šedesátiletá žena v růžové teplákové soupravě, v jedné ruce cigaretu a ve druhé na vodítku uštěkaného teriéra. Parkem se rozléhal zvonivý smích z dětského hřiště. Na boční stěně činžovního domu visel přes dvě patra nový opoziční billboard. Kirugjuk a komcsikat! Vykopejme komouše! stálo nad fotografií premiéra, jeho kabinetu a podporovatelů ze světa byznysu, pokrytých rudými vlajkami a spojených nitkami pavučiny.

SMS přišla v 9:05, zrovna když pil svou první ranní kávu. Obsahovala jen tři slova – náměstí Republiky 26 – a fotka. Takže tady byl správně. Ale kde je ten mrtvý? Na fotce byl hubený hnědovlasý muž kolem třicítky; ležel na boku, napůl zavalený cihlami a sutí, buď mrtvý, nebo v bezvědomí. Pokud byl mrtvý, což bylo pravděpodobné, protože měl otevřené oči, zemřel tady, anebo ho sem někdo dopravil? To zakrytí těla působilo jako polovičatá práce, jako kdyby pachatele někdo nečekaně vyrušil.

Balthazar se zadíval na napůl strženou zeď a přistoupil blíž. Určitě to byla ta na fotografii. Graffiti bylo tak čerstvé, že se barva ze spreje místy ještě leskla. Bevándorlók haza, stálo tam – migranti, jděte domů – a vedle toho muž s turbanem oběšený na stromě. Ten strom byl propracovaný, s mohutným kmenem a černými větvemi, které se rozpínaly do stran jako žíly. Oběšenec měl vypoulené oči a z pusy mu lezl rudý jazyk. Pod obrázkem byla ještě tři písmena vyvedená v rudé, bílé a zelené, v barvách maďarské vlajky. MNF. Magyar Nemzeti Front – Maďarská národní fronta.

Přistoupil ještě o krok blíž a sklonil se k zemi. V prachu viděl stopy, jako kdyby tudy někdo vláčel něco těžkého. Vytáhl mobil a rychle si okolí natočil na video, otáčel přístrojem ze strany na stranu a pak zazoomoval na místo, kde podle fotky leželo to tělo. Pro jistotu pořídil ještě několik fotografií. Když vracel telefon do kapsy, koutkem oka zahlédl, jak se něco blýsklo v ranním slunci. Klekl si na zem a začal hledat. Byla to SIM karta, velká, starší typ, napůl schovaná pod jemným prachem. Sáhl do batohu. Měl tam ještě jeden plastový sáček na důkazní materiál, a samozřejmě pinzetu. Opatrně zvedl čip ze země, hodil ho do sáčku, vstal a zvažoval, co dál.

Každý ze dvaadvaceti budapešťských okrsků měl svůj vlastní policejní sbor. Tady byl na okraji okrsku VIII, jednoho z největších a zároveň notoricky známého, protože se zde nacházela hlavní cikánská čtvrť v Budapešti. Oběti vražd tu ve většině případů nacházeli pochůzkáři, kteří zajistili místo činu a zavolali kriminalisty a forenzní experty a nechali na nich, aby pátrali po stopách. Posléze takové případy putovaly k místním vyšetřovatelům, kteří pochopitelně chtěli vraždy na vlastním písečku řešit sami, ale devět z deseti museli předat městské mordpartě, s níž se věčně přetahovali o pravomoci. Jestli tenhle stav někomu vyhovoval, tak hlavně pachatelům. Tahanice byly často příčinou omylů. Spisy se ztrácely, posudky se musely urgovat, někdy se dokonce důkazní materiál „omylem“ likvidoval nebo zmizel při převozu.

Ale co tady? Došlo na tomhle místě opravdu k vraždě, anebo vůbec k nějakému zločinu? Zatím měl jenom SMS a fotku. Možná ten muž ani nebyl mrtvý, jen opilý nebo v bezvědomí; možná se vzpamatoval a odpajdal domů. Tady už docela určitě nebyl.

Balthazar pozoroval vousatého hipstera, který kolem něj prosvištěl na starobylém bílém kole směrem do Lutherovy a dál na Rákócziho ulici. Už se chystal uložit sáček do batohu, ale pak si to rozmyslel. Strčil ho i s pinzetou do zadní kapsy u kalhot a v tu chvíli ho přepadl neodbytný pocit, že ho někdo pozoruje. Když se ohlédl, spatřil šlachovitého kluka, takových jedenáct dvanáct let, s očima, v nichž se zračila moudrost dítěte z ulice. Zpříma se na něj díval a bylo na něm znát, že v duchu kalkuluje, jestli je pro něj Balthazar spíš hrozbou, nebo potenciálním zdrojem prospěchu. „Vy jste policajt,“ prohlásil s naprostou jistotou.

Balthazar věděl, že nemá smysl to popírat. Kdo jiný by tu sbíral věci pinzetou a ukládal je do plastových sáčků? A i kdyby ho ten kluk neviděl, cikánské děti poznaly policajta na sto honů. Chlapec měl černé nečesané vlasy, pleť v barvě kávy, světle hnědé oči a v pravé ruce svíral cihlu. Špinavé modré triko na něm viselo, roztřepené džíny měly ustřižené nohavice a tenisky Nike se mu rozpadaly na nohou. Balthazar se usmál; ten kluk mu připomínal jeho samotného před pětadvaceti lety, ale bodavá bolest v žaludku byla naprosto skutečná.

„Přiznávám se.“ Balthazar se podíval na cihlu. „Nechceš to po mně, doufám, hodit?“

Kluk se zadíval na vlastní ruku. „Ne. Jasně že ne.“ Vypadalo to, že se chystá utéct, ale po pár vteřinách naklonil hlavu na stranu a přeměřil si Balthazara pohledem. Najednou vypadal dost zmateně. „Ale jste Rom.“

„Dvě ze dvou,“ usmál se Balthazar. Pak k chlapci natáhl ruku a představil se po maďarsku, nejprve příjmením a pak teprve křestním jménem. Byl to starý trik a skoro vždycky zabral. Maďaři jsou velmi zdvořilí a bez rozpaků se představují sami. Ba co víc, nepředstavit se při setkání s někým novým by bylo považováno za nezdvořilé. A neodpovědět na to, když se někdo představí, by bylo vysloveně nepřátelské gesto.

Chlapec jeho ruku s vážnou tváří přijal. „Szia, ahoj, Jozsi vagyok, já jsem Jozsi.“

„Můžeš mi říkat Tazi.“ Balthazar zlehka stiskl jeho útlou dlaň. Chlapec měl prsty pokryté červenohnědým prachem. Balthazar ukázal na tu cihlu. „Můžu se podívat?“

Jozsi se zamračil. „Nikde jsem to neukradl. Válelo se to tady.“

„V pořádku. Jenom se chci podívat.“

Jozsi mu cihlu předal. Balthazar se usmál, když na ní uviděl vyražený symbol ozubeného kola. Jozsi měl dobré oko. Stavební materiály z dob komunismu, pozůstatky minulého režimu, byly dnes vysoce ceněné mezi bytovými architekty a designéry. Za takovou cihlu by možná dostal 300 forintů, v přepočtu něco kolem jednoho eura, a zanedlouho by se stala součástí nějaké vily v kopcích nad Budínem nebo by zdobila moderní půdní vestavbu kdesi v centru. Za cedule s názvy ulic z předrevoluční éry, například „Leninova třída“ nebo „náměstí Karla Marxe“, se platilo mnohem lépe.

A tahle parcela vypadala jako slibné loviště. Sutiny byly tím posledním, co zbylo z někdejšího ústředí komunistické strany. Teď už si člověk jen těžko dokázal představit, že budova, která kdysi zabírala půl městského bloku, bývala jedním z mocenských středisek celé země. Náměstí Republiky bylo podobně jako mnoho dalších míst přejmenováno, tentokrát ve prospěch papeže Jana Pavla. Maďarské vlády si libovaly v přejmenovávání ulic a měst, jako kdyby se změnou jména dalo smýt to, co se tam odehrálo. Ale ať už se to tady jmenovalo jakkoli, běhal z toho místa mráz po zádech. Během povstání v roce 1956 se revolucionáři pokusili budovu obsadit. Boje byly tehdy jako v každé občanské válce brutální. Dav lynčoval příslušníky AVH, nenáviděné tajné policie; věšeli je hlavou dolů na lucerny a zapalovali je. Místní drsňáci házeli na ruské tanky Molotovovy koktejly, takže v nich vojáci zaživa uhořeli, a nechávali zuhelnatělá těla ležet na ulicích. Po dlouhém obléhání vyšla z ústředí strany skupina mladých rekrutů AVH s rukama nad hlavou. Jeden britský fotograf zachytil, co se pak dělo, snímek po snímku.

Balthazar opatrně odložil cihlu na zem a jednou nohou si na ni stoupl.

„Hej,“ ozval se Jozsi, „ta je moje.“

„Já vím. Dostaneš ji zpátky.“ Vytáhl telefon a ukázal Jozsimu fotku mrtvého muže. „Viděl jsi ho? Víš o tom něco?“

Jozsi se zadíval na displej a pak zase na Balthazara. V duchu vážil svou hlubokou nedůvěru k policii s touhou dostat zpátky tu cihlu. „Je pryč.“

„To vidím. Jak? Kdy?“

Jozsi se zadíval na zem. „Nem tom, nevím.“

Nevím se maďarsky řekne nem tudom, ale to bylo na pouliční slang moc dlouhé.

Balthazar si dřepl, aby se Jozsimu mohl zadívat zpříma do očí, a přitom pravou rukou uchopil cihlu a začal si s ní pohazovat. Ten kluk něco věděl, tím si byl jistý. „Kéz kezet mos, ruka ruku myje.“

Jozsi se zamračil a na okamžik o tom přemýšlel. „Přijeli pro něj chlapi a odvezli ho. Měli dodávku.“

„Jací chlapi?“

„Chlapi. Nevím, neznám je. Fakt.“

„Měli uniformy? Byli to policajti? Četníci?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ