Copyright © Stephen King, Tabitha King, and Arthur B. Greene, Trustee, 1987

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Miroslav Jindra, 1994, 2003

Original English title: MISERY

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-117-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-118-4 (mobi)

Obsah

I ANNIE

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

II MISERY

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

III PAUL

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

IV BOHYNĚ

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Připsáno Stephanii a Jimu Leonardovým,

kteří dobře vědí proč.

Aby nevěděli!

Bohyně

Afrika

Rád bych vyjádřil vděčný dík třem lidem z oblasti medicíny, kteří mi velmi pomohli s odbornými problémy, jež s sebou přinášela práce na tomto románu. Jsou to:

Russ Dorr, P.A.

Florence Dorrová, R.N.

Janet Ordwayová, M.D. a doktorka psychiatrie

Jako vždycky se jejich pomoc obráží na těch místech, kde to čtenář sotva postřehne. Pokud ovšem narazí na nějaký třeskutý omyl, mohu za něj jen já sám.

Samozřejmě žádný farmaceutický přípravek jménem Novril neexistuje, podobá se mu však několik drog kodeinové báze; v některých nemocničních i veřejných lékárnách dochází bohužel k tomu, že není řádně zajištěna jejich přesná evidence a zamezen neoprávněný přístup k nim.

Místa i postavy v této knize jsou zcela fiktivní.

S. K.

I ANNIE

Když nahlédneš do propasti,

i ona nahlédne do tebe.

FRIEDRICH NIETZSCHE

1

tííssvoo jennaa

aaše faynnkaa

tííssvoo jennáá

Tyto zvuky. I v té mlze.

2

Ale občas ty zvuky – stejně jako bolest – odumřely a pak zbyla pouze ta mlha. Vzpomínal si na tmu: té mlze předcházela čiročirá tma. Znamená to, že dělá pokroky? Budiž světlo (třeba jen ta jeho mlžná varianta) a světlo bylo dobré a tak dále a tak dále? Existovaly ty zvuky i v oné tmě? Na žádnou z těch otázek si nedovedl odpovědět. Mělo vůbec smysl si je klást? Ani na tohle neznal odpověď.

Bolest byla někde pod těmi zvuky. Bolest ležela na východ od slunce a na jih od jeho uší. Jedině tohle věděl jistě.

Po určitou dobu, která mu připadala velmi dlouhá (a byla dlouhá, protože ta bolest a ta bouřlivá mlha byly jediné dvě věci, které existovaly) představovaly ty zvuky jedinou vnější skutečnost. Neměl sebemenší ponětí, kdo je či kde je, a ani ho to nezajímalo. Přál si být mrtev, ale ta bolestí prosáklá mlha, která vyplňovala jeho vědomí jako letní bouřkový mrak, mu zabraňovala pochopit, že si to přeje.

Jak plynul čas, začal si uvědomovat i občasná období nebolesti a skutečnost, že se cyklicky opakují. A poprvé od chvíle, kdy se vynořil z totální temnoty, která byla prologem oné mlhy, se mu vynořila představa, která vůbec nesouvisela s jeho současnou situací – ať už to byla jakákoli situace. Byla to představa přelomeného dřevěného sloupu, který vyrůstal z písku na Reverské pláži. Když byl ještě malý kluk, matka s otcem ho na Reverskou pláž brali dost často a on vždycky trval na tom, aby rozprostřeli deku v místech, odkud viděl na ten sloup. Trčel z písku jako osamělý tesák nějaké příšery, která tam byla zakopaná. Rád pak seděl a sledoval, jak voda pozvolna stoupá až k sloupku a potom stále výš, až v ní ten pahýl vždycky docela zmizel. Po několika hodinách, když už snědli všechny sendviče a bramborový salát, když už vytřepali poslední kapku limonády z otcovy velké termosky, chvíli před tím, než matka zavelela, že je načase se balit a vydat se domů, začal ten nahnilý sloupek zase vylézat z vody – nejdříve jen vystrčil špičku, která se občas objevila mezi vlnami, a pak ho bylo postupně vidět stále víc. A než stačili uklidit všechny odpadky do velkého kontejneru, na jehož boku bylo napsáno UDRŽUJTE SVOU PLÁŽ V ČISTOTĚ, a sebrat všechny Paulieho hračky

(to je moje jméno Paulie já jsem Paulie a maminka mi večer natře záda dětským olejem proti spáleninám problesklo tou bouřkovou clonou, ve které nyní žil)

a složit deku, byl už ten pahýl sloupu skoro celý zase venku a jeho zčernalé, slizce ohlazené boky zdobily chomáče mořské pěny. To je příliv a odliv, snažil se mu vysvětlit otec, ale jemu bylo už dávno jasné, že hlavní je ten sloup. Příliv se střídal s odlivem, ale sloup tam byl stále. Jenom ho občas nebylo vidět. Bez něj by nebyl ani žádný příliv a odliv.

Tahle vzpomínka mu stále znovu kroužila v hlavě jako unavená moucha. Bylo to k zešílení. Tápal po jejím významu, ale na čas to znovu přerušily ty zvuky.

aaše fajnnkaa

šššeckoo šššetlaa

tííssvoo jennaa

Někdy ty zvuky přestávaly. Někdy přestával existovat on. Jeho první jasná vzpomínka na to, co bylo teď, teď za tou rozbouřenou mlhou, byla, že se náhle jaksi zastavil, že si najednou uvědomil, že se nemůže nadechnout, a to bylo naprosto v pořádku, to bylo dobré, to bylo přímo báječné; určitá míra bolesti se dala snést, ale co je moc, to je příliš, a tak byl docela rád, že vypadává ze hry.

A pak se mu na ústa přitiskly rty, jiná ústa, která nepochybně patřila ženě, přestože ty rty byly tvrdé a suché, a vzduch z úst té ženy naplnil jeho ústa a prodral se mu hrdlem do plic a nafoukl je jak míč, a když se ty rty od něj odtrhly, ucítil poprvé svou ošetřovatelku – ucítil ji, když z něj vyrazil její dech, kterým do něj předtím násilím pronikla, jako muž násilně vniká jistou částí svého těla do ženy, která se mu zoufale brání – odporná směsice pachů, ve které bylo cítit vanilkové věnečky a čokoládovou zmrzlinu a slepičí vývar a arašídovou pomazánku.

Do uší mu pronikl ječivý hlas: „Dejchejte, proboha! Začněte dejchat, Paule!“

A pak se mu na ústa zase přimkly ty rty a do plic se mu znovu vedral její dech. Pronikl mu do nich jako zamřelý závan vzduchu za rozjetým vlakem podzemní dráhy, vsávající do sebe listy novin a obaly od sladkostí, a když se od něj ta ústa odlepila, blesklo mu hlavou kristebože nesmí to ze mě vyjít nosem, ale nemohl to zadržet, a tak proboha ten puch, ten puch ten strašlivej puch!

„Dejchejte, krucinál!“ vřeštěl ten neviděný hlas a on si pomyslel ano, jistě, udělám cokoli, jen mi to už nedělejte, nechci se nakazit, a tak se snažil, ale než mohl vůbec začít, ty rty se k němu přisály znovu, rty suché a mrtvé jako dva proužky nasolené kůže, a ta žena ho svým dechem znovu znásilnila.

Když tentokrát své rty odtáhla, nejen že pustil její dech zase ven, ale přímo ho ze sebe vypudil svým vlastním gigantickým výdechem. Vystrčil ho ven. A čekal, až se jeho neviděná hruď zase sama od sebe zvedne, jak to dělávala celý život, aniž jí musel nějak pomáhat, a když se tak nestalo, vydechl prudce ještě jednou, a pak konečně začal sám od sebe dýchat a dýchal tak rychle, jak to jen šlo, aby ze sebe dost al ten puch a tu hnusnou pachuť.

Normální vzduch ho ještě nikdy tak neblažil.

Znovu se začal nořit do té mlhy, ale ještě, než stmívající se svět docela zmizel, zaslechl ženský hlas, který mumlal: „Fuj! Mále m se to nepovedlo.“

Škoda, pomyslel si a usnul.

Zdálo se mu o tom sloupu, byl tak skutečný, že si na něj mohl téměř sáhnout a sjet dlaní po nazelenale černé křivce jeho těla.

Když se potom vrátil do dřívějšího stavu polovědomí, konečně si dokázal propojit ten starý sloup se svou současnou situací – jako by to poznání přišlo samo od sebe. Ta bolest nebyla jako příliv a odliv. Právě o tomhle ho poučil ten sen, který byl vlastně vzpomínkou. To se mu jenom zdálo, že ta bolest přichází a odchází. Podobala se onomu pahýlu, někdy schovanému, někdy viditelnému, ale vždycky přítomnému. Když ho bolest právě neproháněla hlubokou kamennou šedí jeho mrákot, byl jí za to ztuple vděčný, ale už se nenechal ošálit – byla tam stále a čekala, až se bude moci vrátit. Ale nebyl to pouze jeden sloupek – byly dva. Právě ty dva dřevěné pahýly v sobě nesly tu bolest, a něco uvnitř v něm vědělo, dlouho před tím, než si to dokázala uvědomit rozhodující část jeho mysli, že ty dva omlácené sloupy jsou ve skutečnosti jeho vlastní zmasakrované nohy.

Ale trvalo ještě dlouho, než konečně dokázal rozlomit pečeť zaschlých slin, která mu slepovala rty, a zakrákorat na ženu, sedící vedle jeho postele s knížkou v ruce: „Kde to jsem?“ Jméno člověka, který tu knihu napsal, bylo Paul Sheldon. Uvědomil si, že to je jeho jméno, a vůbec ho to nepřekvapilo.

„V Sidewinderu v Coloradu,“ odpověděla mu, když se na ten dotaz posléze vzmohl. „Já jsem Annie Wilkesová. Vaše –“

„Já vím,“ přerušil ji. „Moje fanynka číslo jedna.“

„Ano,“ přisvědčila s úsměvem. „Vaše fanynka číslo jedna.“

Konec ukázky

Table of Contents

Přední tiráž

Titulní strana

I ANNIE

1

2

II MISERY

III PAUL

IV BOHYNĚ