Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Rachael Anderson: Volba lady Harriett

Vydání první

Copyright © 2017 Rachael Anderson

Published by arrangement with Bookcase Literay Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2281. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Pursuit of Lady Harriett vydaného

nakladatelstvím HEA Publishing v roce 2017

Český překlad © 2019 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Cover image credit: Lee Avison/Arcangel images

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1140-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1141-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Rachael Anderson

Volba lady Harriett

Ach, jak složitou pavučinu tkáme,

když se poprvé podvádět chystáme!

sir Walter Scott, Marmion

1

„Jak hrozné by bylo, kdybych musela žít pořád sama,“ postěžovala si lady Harriett Cavendishová jen tak do vzduchu, když kráčela přes hustý borový lesík v yorkshirském Askernu. Většina krajiny obklopující zámeček Tanglewood vypadala šedě a bez života, jak stále ještě spala po chladné zimě, ale na tomto kousku jehličnatého lesíka už byl cítit příslib jara. Přes lehké mžení a zataženou oblohu jí někde nad hlavou zazpíval pták a Harriett se při tom šťastném trylku usmála.

Současní majitelé Tanglewoodu, lord a lady Ludlowovi, odjeli před týdnem na svatební cestu a ponechali Harriett ve schopných rukách služebnictva. Když se Harriett s přáteli loučila, představovala si zdejší pobyt jako velký průnik do třpytivého světa nezávislosti. Ale když teď už týden nepromluvila s nikým jiným než se služebnictvem, zjistila, že se propadá do stále hlubší sklíčenosti.

Harriett chyběla jiskřivá konverzace, vlastně vůbec jakákoli konverzace. Chtěla diskutovat, škádlit, být škádlena a od srdce se zasmát. Chtěla mít něco, nač by mohla myslet, mimo svého nemastného neslaného hloubání.

Ani déšť tomu všemu nijak nepomáhal. Tři dny už tady v Askernu pršelo, takže se musela zdržovat uvnitř domu a naslouchat dutým zvukům kroků sloužících. Bylo skutečně podivné, že tak teplý, příjemný a lákavý dům jí může připadat tak… skličující. Z čirého zoufalství si Harriett vybrala se zavřenýma očima knihu z knihovny a díky tomu se seznámila s procesem zvaným norfolkská metoda čtyřpolního hospodaření. A fakt, že to shledávala zajímavým, byl dalším důkazem toho, jak hluboko klesla.

Velice se jí ulevilo, když se probudila do teplejšího, pozdně únorového dne s pouhým jemným, mlžným mrholením. Neztrácela čas, vzala si plášť a vyrazila ven do vlhkého vzduchu. Blátivá půda jí čvachtala pod nohama, ale Harriett tomu nevěnovala žádnou pozornost. Rozhodně kráčela do lesa a plnila si plíce i mysl čerstvým, posilujícím vzduchem.

Ano, přesně to potřebovala. Přímo cítila, jak se jí zvedá nálada.

Po nějakém čase přišla na silnici plnou louží a bláta. Vzdychla si a zvedla zrak vzhůru. Usmála se, když tam spatřila duhu klenoucí se na obloze. Nebyla nejjasnější, jakou kdy viděla, ale na tom nezáleželo. I přes její trochu nejasné obrysy se Harriett rozhodla, že je to znamení toho, že se blíží něco krásného.

Vtom zaslechla zvuk koňských podkov a spatřila, jak se k ní po silnici rychlým cvalem žene jezdec na koni. Když muž dojel až k ní, zvedla ruku na pozdrav, ale jezdec nevypadal, že by se chystal zpomalit. S očima upřenýma na silnici před sebou vedl svého kaštanového hřebce přes louže. Oba snášeli nárazy a kymácení způsobené nerovným povrchem s lehkostí a grácií.

Jedeš pěkně, pomyslela si Harriett, když se hnal bez mrknutí oka jejím směrem. Kůň vlétl do nedaleké louže a postříkal bahnitou vodou její krásný, tmavě zelený plášť. Pár zbloudilých kapek bahna jí dopadlo až na tvář.

Harriett hleděla s otevřenými ústy na svůj plášť a teprve potom střelila zamračeným pohledem za jezdcem. Jakýkoli obdiv, který předtím vyslovila ohledně jeho jezdeckého umění, unikl nyní s párou vycházející jí z úst při výdechu. Co je to za člověka, že si nevšimne ženy stojící na okraji silnice? Nebo si jí všiml a rozhodl se, že ji bude ignorovat?

Hulvát.

Harriett si v rozčilení skousla ret a přitom si stírala vlhkost z tváří. Co se týkalo mužů, vždycky přitahovala jejich pozornost, ať už o to stála, nebo ne. Během první společenské sezony v Londýně neměla nikdy nedostatek partnerů k tanci, ctitelů, dokonce ani nabídek k sňatku, a už dávno přestala počítat, kolikrát o ní pánové prohlásili, že je ztělesněním půvabu. Pan Thomas Chant jednou přepracoval Wordsworthovu báseň „Je příliš v nás svět“ na její počest, kde porovnával Harriettinu světlou pleť s okvětními plátky a její oči nazval podmanivými.

Nejdřív ji tyto poklony bavily a lichotily jí, ale takovéto frázovité komplimenty se jí později rychle znechutily, protože nikdy nedošly dál než k jejímu zjevu. Jednou přece zestárne jako všichni ostatní. Cítila velkou touhu být obdivována kvůli něčemu hlubšímu.

Poté co odmítla žádost o ruku od vhodného, hezkého a nadmíru bohatého lorda Castleburyho, zeptala se jí matka, ovdovělá hraběnka Draysonová: „Co, prosím tě, hledáš, Harriett? Ze všech ctitelů bych lorda Castleburyho pokládala za nejvhodnějšího kandidáta.“

Protože Harriett si odpovědí nebyla zcela jistá, trochu o tom popřemýšlela. „Neumím to přesně vyjádřit, máti. Vím jenom to, že bych nikdy nemohla milovat muže, který nevidí mé pravé já. Lord Castlebury měl zájem získat někoho, koho by mohl obdivovat, nikoli manželku, a já bych se nikdy nespokojila s takovým sňatkem. A potom mi vadí ještě to, že mě neumí rozesmát.“

Matka jí odpověděla laskavým úsměvem a stiskem paže. „Opravdu jsi zmoudřela, má drahá. Nepřeju ti nic menšího než štěstí a určitě je jenom otázkou času, než se objeví ten pravý.“

Harriett byla těmi slovy ukolébána, ale jak dny míjely a společenská sezona pomalu končila, začala o té možnosti – či nemožnosti – víc uvažovat. Existuje vůbec muž, který by v ní našel něco, co by mohl milovat, nebo si jí bude každý všímat jen kvůli tomu, že je kráska? Či ještě hůře, některý muž si jí vůbec nevšimne, což byl právě nyní případ onoho muže na silnici.

To jí připomnělo zašpiněný plášť. Harriett zvedla oči a zamračila se na mizející duhu. „Předpokládala jsem, že mi do cesty přijde něco krásného, ne takový budižkničemu na koni,“ obvinila ji. Opravdu se jí zdálo, že duha trochu blikla, jako by se na ni usmála.

Najednou byla celým tím dnem znechucená. Zvedla sukně, otočila se zády k duze a vydala se na dlouhou cestu zpátky do Tanglewoodu.

Když se Harriett přiblížila mezi stromy od západu k Tanglewoodu, měla boty samé bláto. Krátce uvažovala o tom, jestli má vejít dovnitř vchodem pro služebnictvo, nebo předními dveřmi, ale připadalo jí horší podupat kuchyni, kde se připravuje jídlo, takže se musela dostat dovnitř přes velkou halu. Zabočila za roh k přednímu vchodu, ale hned se prudce zarazila a schovala se za keř, protože si všimla muže stojícího vedle zabláceného kaštanového koně. Mluvil s čeledínem Charliem, a přestože k ní byl otočený zády, Harriett v něm poznala toho bezhlavě se ženoucího jezdce, který přejel ani ne před půlhodinou kolem ní. Měl na sobě stejný tmavý kabát, hnědé kalhoty a černý klobouk. A rozhodně to byl stejný kůň.

Proč je tady?

Chvíli ho pozorovala, než ji napadlo nešťastné řešení. Ach ne. To přece nemůže být kapitán Christopher Jamison, nebo ano?

Harriett zavřela zděšeně oči. Kdo jiný by to mohl být? Ten muž kolem sebe šířil autoritativní atmosféru, a nevaroval ji Jonathan náhodou, že jeho přítel je s gentlemanstvím trochu na štíru? Samozřejmě že je to on. Žádný opravdový gentleman by neignoroval dámu stojící na kraji silnice a nezacákal by ji blátem.

Tak proč mu trvalo tak dlouho, než přijel? Jonathan dostal ve svatební den od kapitána Jamisona dopis, že už je na cestě. Harriett usoudila, že přijede další den nebo přinejhorším o den později – nikoli až za týden. Když přešel čtvrtý den, došla k radostnému závěru, že musel změnit plány a že ho přece jen nebude muset přijímat.

A najednou byl tady s několikadenním zpožděním a už podruhé toho rána ji překvapil.

„Rád slyším, že jsem konečně dorazil na to správné místo,“ povídal právě ten muž Charliemu. „Hostinský mi dal poněkud neurčité údaje o cestě, takže jsem nejdřív přijel na sídlo zvané Knotting Tree a teprve tamní majordom mě laskavě poslal sem. A ty říkáš, že tu pán v současnosti není?“

„Jo, pane. Je na svatební cestě.“

Muž zamumlal nějakou kletbu, jež Harriett znovu přesvědčila, že má do gentlemana daleko – i jeho ostrá výslovnost naznačovala, že neprošel řádným vzděláním. Kdo byl ten muž a jak se poznal s Jonathanem? – Ne že by se o to Harriett nějak moc zajímala. Tak tiše, jak mohla, zašla znovu za roh domu, takže stála mimo dohled. S trochou štěstí ten chlap třeba dojde k přesvědčení, že sem přijel nadarmo, a vrátí se okamžitě do Londýna. Možná bude té dobroty, že se rozloučí přímo s Charliem, a ona s ním nebude nucena vůbec mluvit. To by bylo opravdu štěstí!

„Promiňte, pane,“ oslovil ho znovu Charlie. „Ale nejste náhodou kapitán Jamison?“

„Ano. Takže Ludlow dostal před odjezdem můj dopis?“

„Přesně tak, pane, a zanechal služebnictvu instrukce, že vás přijme lady Harriett.“

Musel jsi mu tohle říkat, Charlie? pomyslela si Harriett a protočila panenky. Přála si, aby si čeledín dával větší pozor na jazyk.

„Lady… Harriett, říkáš?“ Kapitán o ní zjevně nikdy předtím neslyšel, což ovšem nebylo nijak překvapivé. Bylo zřejmé, že se pohybovali v naprosto odlišných kruzích.

„Je to přítelkyně naší mylady,“ vysvětloval Charlie. „A zůstává tady, zatímco oni jsou na líbánkách.“

„Aha,“ odvětil kapitán veselým tónem. „Potom se vydám hned dovnitř a promluvím si s lady Harriett. A byl bys ty zatím tak hodný a dohlédl na to, aby Zbojník dostal všechno, co potřebuje?“

Harriett vykoukla zpoza rohu a viděla, jak se Charlie usmívá na koně, kterého vede za uzdu. „Zbojník, říkáte? Promiňte, ale mně vůbec nepřipadá jako zbojník, pane. Vypadá opravdu čistokrevně.“

„Nenech se jím ukolébat, hochu. To zvíře se chová jako samotný ďábel. Když chce, uteče z jakéhokoli stání, a bezpochyby ti provede nějakou nepředloženost, jen co se k němu otočíš zády. To je taky důvod, proč spolu tak dobře vycházíme, jak vidíš. Jsme si podobní.“

Charlie se zasmál, jako by to byl podařený žert, ale Harriett se stále mračila. Co je ten kapitán zač a proč si Jonathan myslel, že je správné, aby ho Harriett přijala? Majordom by to určitě zvládl lépe – rozhodně lépe než nevinná mladá dáma.

Kapitán už se otočil ke schodům, když ho zastavil Charlieho hlas. „Lady Harriett není v domě, pane. Před chvílí jsem ji viděl, jak jde na procházku.“

Muž na okamžik zaváhal, ale potom pokrčil rameny. „To nevadí. Počkám. Majordom mě určitě uvede do nějakého pokoje, kde si budu moct odpočinout.“

„Ano, pane. Watts se o vás dobře postará.“

Že by měl v plánu na ni čekat?

Harriett zaťala čelist a uvědomila si, že nyní už se konfrontaci s ním nemůže vyhnout. Snad kdyby ho zastavila, než dojde ke vchodu, možná by nechtěl zůstat na čaj. Zbojník měl stále ještě sedlo na sobě a klidně mohl zase vyrazit dál.

Harriett vykročila kupředu a zvýšila hlas, aby ji slyšel jak Charlie, tak kapitán. „Dobrý den, Charlie,“ zvolala a ukázala na koně. „Co to máš za krásného koně?“

Charlie na něj pohlédl s pýchou. „To je Zbojník, má paní. Patří kapitánu Jamisonovi.“

„Ach, tak on konečně přijel?“ Harriett předstírala překvapení a pohlédla na schody. Dělala, že si kapitána všimla teprve teď. Ten se zastavil a otočil, ale nesestoupil ze schodů dolů, aby se s ní setkal tváří v tvář jako správný gentleman. Samozřejmě že ne. Zůstal tam, kde byl, to jest několik schodů nad ní, takže musela vyvracet krk, aby mu viděla do očí.

Do velice přitažlivých očí.

Harriett to nepřiznávala ochotně, ale ten muž se dal popsat jedině slovem „okouzlující“. Byl vysoký a štíhlý. Široká ramena nesla pevný krk a oči měly barvu bouřlivé, šedé oblohy. Tmavší blond vlasy si rozděloval uprostřed pěšinkou, jinak mu padaly na obě strany jako vlny nepravidelně narážející na břeh. Byl to zvláštní účes pro muže, ale k němu se hodil. Jeho drsnou mužnost podtrhoval i upravený knírek. Dokázala si ho snadno představit jako námořního důstojníka vzbuzujícího strach – ona však neměla v úmyslu nechat se jím zastrašit. Vnímala kolem něj atmosféru vlastní důležitosti, což se jí ani trochu nelíbilo.

V koutcích očí se mu objevily vrásky představující mírné pobavení. „Předpokládám, že jste lady Harriett?“ Místo aby se na ni podíval s oceněním jako většina mužů, vypadal pobaveně.

Když přikývla, založil si ruce za záda a zůstal stát na schodech. „Jsem kapitán Christopher Jamison, Jonathanův starý přítel.“

„Očekávala jsem vás už před několika dny,“ odtušila. „Lord Jonathan mě pověřil nešťastným úkolem informovat vás, že je v současnosti se svou novomanželkou na svatební cestě. Omlouvá se, že nemohl zůstat tady, aby se mohl s vámi setkat, a požádal mě, abych vám vyřídila jeho omluvu.“

„Mohu se zeptat, jak dlouho budou ještě pryč?“ otázal se.

Ne, nemůžete, chtělo se jí říct. Už ji začínalo bolet za krkem, jak k němu vzhlížela, ale přiměla se k upřenému pohledu. „Předpokládali, že budou pryč čtrnáct dní, pane.“

„A kdy přesně odjeli?“

Pocítila nevysvětlitelné váhání, jestli mu to má říct. „Před týdnem.“

„Aha.“ Znělo to zklamaně, ale zdálo se, že tu zprávu okamžitě zpracoval, a pohlédl na Charlieho, jako by uvažoval, jestli ho má požádat o koně, nebo ne. Harriett se modlila, aby hned odjel.

Když se pohledem vrátil k ní, měl tu drzost, že si nevítaně a negentlemansky dovolil zkoumat její postavu. Když se očima střetl s jejími zraky, pousmál se. „Promiňte mi, má paní, ale vypadá to, že jste někde proběhla blátivou louží.“

Jak laskavé, že na to poukázal. Harriett úmyslně nechala ruce svěšené, místo aby se snažila setřít bláto z obličeje i z pláště. Škoda už byla učiněna a ty skvrny nespraví žádné utírání ani potřásání. Potřebovala si dát horkou koupel a převléct se.

„Já jsem k tomu, pane, vlastně přišla úplně nevinně.“

„Opravdu?“

Zvedla sukně a vystoupala po schodech. Zastavila se o schod nad ním, takže s ním měla oči ve stejné výšce. „Jezdíte obvykle tak nevšímavě, pane? Nevěnujete někdy trochu pozornosti okolí?“

„Samozřejmě že ano.“

„Kdybyste to dělal, viděl byste mě, jak stojím na kraji silnice, a doufám, že byste zpomalil, aby mi váš kůň nepostříkal plášť.“

Její chladné rýpnutí na něj nemělo požadovaný účinek. Nezdál se být ani trochu v kajícné náladě. Spíš vypadal, že každou chvíli vybuchne smíchem. „A zřejmě i vaši tvář.“ Naklonil se k ní a přimhouřil oči. „Jestli se nepletu, máte jednu nebo dvě skvrny od bláta dokonce i na čepci.“

Harriett se na něj zakabonila. „Vidím, že jste opravdu všímavý, kapitáne Jamisone. Člověk se může jenom divit, proč jste této přednosti nevyužil už předtím. Kdyby tomu tak bylo, možná by pak můj plášť, obličej i čepec takhle neutrpěly.“

„Já jsem vždycky všímavý, má paní,“ odtušil. „Ale kdybych vám mohl poradit, pokud chcete být vidět na kraji silnice, měla byste nosit plášť takové barvy, která nebude tak dokonale splývat s okolím. Tento zvláštní odstín zelené vám opravdu sluší, ale v okolní krajině by si vás všiml pouze člověk s ostřížím zrakem.“

Harriett otevřela ústa, aby mu odpověděla, ale nic ji nenapadalo. Ten chlap se ani nesnažil chovat jako gentleman. Jak mohl být tak… tak…

„Takže se mi ani neomluvíte, pane?“ vyhrkla nakonec.

„Ach, já jsem se neomluvil? Odpusťte mi.“

„Co? Že jste se zapomněl omluvit, nebo že jste to neudělal hned?“

Znovu sepjal ruce za zády a zahleděl se do země, jako by se snažil nerozesmát. Když s ní znovu zkřížil zrak, v očích mu jiskřilo veselí. „Zdá se, že jste žena pevných zásad, lady Harriett. Možná byste mi mohla říct, čemu dáváte přednost. Nebo byste byla ráda, kdybych se omluvil v obou případech?“

Bylo zřejmé, že kapitána Jamisona nejde přesvědčit, aby se choval slušně, a Harriett odmítala, aby se i nadále bavil na její účet.

Vystoupila na další schod a pohlédla na něj z výšky. „Nebudu vás déle zdržovat, pane. Když teď víte, že váš přítel tu není, určitě byste rád jel dál. Londýn je od Askernu hodně daleko.“

Místo aby se s ní rozloučil, pohlédl k domu. „Vlastně jsem si myslel, že mi nabídnete šálek čaje a možná i něco k zakousnutí. Přiznávám, že jsem úplně vyhladovělý.“

Samozřejmě že chcete dovnitř, pomyslela si frustrovaně Harriett, neboť věděla, že ho nemůže poslat jen tak bez odpočinku zpátky, i kdyby si to sebevíc přála. Byla v Tanglewoodu pouhým hostem a neměla pravomoc vystrčit odtud starého Jonathanova přítele.

Vymáčkla ze sebe zdvořilý výraz. „Samozřejmě, kapitáne. To jsem nedomyslela, že jsem vám hned nenabídla nějaké občerstvení. Jestli se budete obtěžovat a budete mě následovat dovnitř, postarám se, abyste dostal něco k jídlu. Ale musíte mi odpustit, že se k vám nepřipojím. Jak už jste si všiml, nejsem v tomto stavu schopná následovat vás do salonu.“

„Samozřejmě.“ Ukázal jí, aby šla před ním, což byla jediná věc hodná gentlemana, kterou se zatím projevil. Harriett si zvedla sukně a uvedla ho dovnitř.

Jakmile vstoupili do velké haly, objevil se z kuchyně Watts a jeho mohutné, čtverhranné tělo pro ni představovalo obrázek milého přivítání. Vrhl jediný pohled na Harriett a starostlivě nakrčil husté, šedé obočí. „Jste v pořádku, má paní? Vypadáte, jako byste měla pád.“

Harriett by ho nejraději za jeho ohleduplnost objala. „Je od vás opravdu milé, že se tak staráte o mé dobro, Wattsi,“ opáčila. „Ale až na neupravený vzhled jsem docela v pořádku. Tento, ehm… gentleman“ – musela se přinutit k tomu, aby to slovo použila – „je přítel lorda Jonathana, kapitán Christopher Jamison. Uvedl byste ho, prosím, do salonu a požádal Sally, aby mu přinesla čaj a nějaké občerstvení? A řekněte, prosím, také Tabby, že budu potřebovat její pomoc.“

„Samozřejmě, má paní. Tudy, pane.“

Kapitán ho však hned nenásledoval. Místo toho se Harriett lehce uklonil. „Bylo mi potěšením seznámit se s vámi, lady Harriett.“

„A mně s vámi,“ zalhala. „Mějte se dobře.“

Otočila se a vystoupala po schodech nahoru, neboť velice toužila dostat se pryč z rozčilujícího pohledu onoho muže. Jakmile se ocitla v bezpečí své ložnice, dovolila si vydechnout úlevou. Učinila povinnosti zadost. Přijala ho, předala mu vzkaz od Jonathana a dokonce mu nabídla občerstvení. A teď měla možnost si oddechnout a zbavit se nepříjemných myšlenek na toho arogantního muže. Měl by být už dávno pryč, než se vykoupe a převlékne, takže už nebude nucena s ním mluvit znovu.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Motto

1