Vlčí stopy

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Tanja Askani

Vlčí stopy – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Tanja Askani, 2019

Translation © Libuše Radová, Monika Zelinová, 2019

Photo © Tanja Askani s výjimkou:

Libuše Radová (str.: 38, 39, 93, 250 a 251), Monika Zelinová (str. 260 a zadní záložka), Achim Heisler (str. 26 a 187 nahoře), fishing4 Sabine Lutzmann a Thorge Huter (str.: 6, 10, 15, 22, 48, 70, 84, 101, 108, 112, 113, 141, 143, 152, 154, 155, 158, 159, 162, 167, 170, 171, 175, 187 dole, 221, 224, 244, 253, 256, 257, 262, 265 a obálka vpředu), Angela Kraft (str.: 30 uprostřed, 50, 51, 52, 54, 55, 68 vpravo, 69, 128, 144, 230, 241 a 252) a Juliane Meyer (str. 72 a 222). Uvedená čísla stran platí pouze pro tištěnou verzi a PDF.

ISBN 978-80-204-5217-7 tištěná verze

ISBN 978-80-204-5475-1 ePub

ISBN 978-80-204-5477-5 Mobi

ISBN 978-80-204-5476-8 PDF

Tuto knihu věnuji všem, kteří věří stejně jako já, že vlci mají právo žít v krajině, která byla dříve jejich domovem.

Život s vlky

Leden

Stojím pod starým smrkem, zkřehlé ruce nořím hluboko do kapes. Vzduch voní mrazem a jehličím. Z mračen se snášejí sněhové vločky a roztávají mi na obličeji. Tiše pozoruji dovádějící vlky, jejich temperamentní a bezstarostné hry. Jsem fascinována jejich spontánností, nezáludností a přirozeným sebevědomím. Vlk – symbol skrytých stinných stránek našeho bytí, symbol síly, nezávislosti a nespoutanosti. Měla bych už jít, ale stále od nich nemůžu odtrhnout oči. Jsou plni energie, pružní a elegantní. Plaší a opatrní, ale zároveň nekompromisně suverénní. Dovedou se chovat mírně a hravě, láskyplně a mazlivě, ale současně jsou nezkrotní a neovladatelní. Tak protichůdné, zdánlivě neslučitelné vlastnosti patří ke každé vlčí povaze.

Sleduji je pozorně. Každý pohled, každý jejich pohyb má svůj význam. Tahle bezhlasá vlčí komunikace je nesrovnatelná s dorozumíváním psů. Vlčí mluva dovede být mnohem jemnější a diferencovanější. Vlk se vyjadřuje specifickými mimickými výrazy i zdánlivě bezvýznamnou řečí těla a kombinací těchto projevů. Je to zcela jiný způsob než rozmanité výrazné psí štěkání.

Vnímám vlky všemi smysly a celou svou duší, vidím i signály, které okolním divákům zůstávají skryty. Vzájemný úzký kontakt mě naučil dešifrovat jejich na první pohled nečitelnou řeč a porozumět jí. Uvědomila jsem si, že knihy a pozorování na dálku nestačí k opravdovému pochopení výjimečné vlčí mentality.

Milí čtenáři a čtenářky, ráda se s vámi podělím o své zážitky a nechám vás nahlédnout do svého hlubokého vztahu s vlky.

Člověk mezi vlky

V blízkosti vlků se nachází můj vysněný svět, všední realita se mě nedotýká, je daleko odsud. Zde zapomínám na všechny problémy, starosti i každodenní stres. I když přijdu smutná, rozrušená nebo nazlobená, po vstupu na jejich území ze mne vše opadává. Panuje zde téměř posvátný klid a mír. Jsem jedna z nich, propojena s jejich životy a vlčími zákony. Samozřejmě všichni tři vědí, že nejsem opravdový vlk. Velmi bych podceňovala jejich inteligenci, kdybych si myslela, že tomu tak není. Do svého života mě zahrnuli díky úzkému vzájemnému kontaktu a vnímají mě svým „vlčím způsobem“. Někdy coby společníka, někdy člena smečky a někdy také možnou konkurenci, ale ve všech situacích jsou patrné silné emocionální vazby.

O tom, jak rozdílně na mne mohou vlci reagovat za neobvyklých okolností, jsem se přesvědčila při jednom zajímavém experimentu. Ve Wildparku byl známým profesorem, zabývajícím se starými technikami lovu, prováděn výzkum reakcí zvířat, jako například jelenů, losů či zubrů, na člověka skrytého v kůži jiného zvířete. Takto maskován se lovec přibližoval k vybrané kořisti v prehistorických dobách. Pro tento účel přivezl pan profesor různé preparované kožešiny. Ze zvědavosti si půjčuji jelení kůži, přetahuji si ji přes hlavu a po čtyřech se plížím do vlčího výběhu. Je zřejmé, že mě vlci ihned poznali. Na jelena by se bez váhání vrhli a vděčně by si lovem zpestřili den. Má optická změna je ale zmátla. Zaujali ke mně viditelně nový postoj. Místo obvyklého vítání, olizování a dalších projevů radosti kolem mne nejistě pobíhají a udržují distanci. Jakmile pohnu hlavou s parohy vzhůru, jako to dělají jeleni při obraně, odskakují okamžitě zpět a zvětšují ode mne odstup. Dávný vlčí instinkt se v nich probudil. Ačkoli se narodili a vyrostli v zajetí, ihned vědí, že parohy mohou být smrtelnou zbraní. Pudová znalost nebezpečí skloněných jeleních parohů je nadřazena vědomí, že se pod jelení kůží ukrývám já. Vrozená opatrnost převážila nad jistotou, že přece já nejsem žádný jelen. Když se postavím, přibíhají okamžitě ke mně a zvědavě zkoumají kůži čichem i zuby. Moje vzpřímená poloha je pro ně znamením, že „jelení nebezpečí“ pominulo. Abych kůži zachránila, musím s ní utéct z výběhu. Pořád si v hlavě promítám celý průběh experimentu a každou reakci či pohyb analyzuji. Vše mi dává logický, vlčí smysl. Po této zkušenosti se dostavuje ještě větší, neodolatelná zvědavost. Co udělají vlci v situaci, kdy se k nim přiblížím v kůži vlčí? Jak se zachovají? Budou mě považovat za cizího vlka, vetřelce a zaútočí? Napětí cítím až v morku kostí, ale touha po poznání je silnější. S vlčím kožichem přes záda vejdu po kolenou do výběhu. Všichni tři se skokem řítí ke mně. Zatajím dech a hlavou mi bleskne: „Tak teď už jsem za hranou.“ Ve zlomku vteřiny jsou u mě, ale místo očekávaného útoku následuje bouřlivé vlčí vítání, šťouchají do mě čumáky, olizují můj obličej pod vlčí maskou, vrtí oháňkami a poskakují neskrývanou radostí. Gesta nadšeného přátelství, a dokonce podřízenosti neberou konce – jako by mi chtěli říci: „Konečně vypadáš k světu – jako jedna z nás.“ Tak bouřlivý uvítací obřad mi vlci normálně dopřávají jen na začátku mé návštěvy. Jelikož jsem dnes ve výběhu delší dobu a poněkolikáté a jako člověka mě už pozdravili, musí pro ně být můj vlčí vzhled něčím opravdu výjimečným, něčím, co je naprosto nadchlo.

Polární vlci sníh milují. Jejich srst má tak dobrou tepelnou izolaci, že na nich sněhové vločky neroztávají. Vlčí kožich dovede tělo ochránit i před extrémním mrazem.

Hluboký vztah mezi člověkem a vlkem může vzniknout jen na základě oboustranného respektu.

Čas páření

Večerní slunce klesá k obzoru. Z nebe se snáší spousta jemných sněhových vloček, které svou bělostí vytrvale zakrývají všechny staré stopy. Stále více se ochlazuje. Pořád ještě nehnutě stojím pod starým smrkem. Prochladlé ruce hledají trochu tepla v hlubokých kapsách. Nespouštím přitom vlky z očí a všechny mé myšlenky patří jim.

Nejvíce pozornosti věnuji vlčici Flocke. Dnes se pohybuje častěji než obvykle v mé těsné blízkosti, jako by tušila, že nás čeká těžké období. V krátkých intervalech vyskakuje a pokládá mi tlapy na ramena. Přitom se dotýká čenichem mého obličeje, něžně mě olizuje a chytá opatrně svými zuby za bradu a ušní boltce. Pak se sesune zpět na všechny čtyři a plnou vahou se zády opře o mé nohy. Drbu ji mezi ušima, hladím nádhernou huňatou srst a ona si to mazlení užívá se slastně přivřenýma očima.

Je konec ledna, čas páření se blíží. Dny se prodlužují a přibývající světlo probouzí tvorbu pohlavních hormonů. I nepatrné množství těchto hormonů v krevním oběhu způsobí ohromující změny. Začíná doba námluv. Vlci stojí před svým nejdůležitějším životním posláním: zajistit zachování a pokračování rodu, což obnáší nejen zplození a výchovu potomků, ale i nalezení nového nebo obhájení stávajícího loveckého revíru před ostatními konkurenty. Vlčí smečku tvoří rodina dvou pohlavně vyspělých jedinců – rodičovský pár – a také několik nedospělých potomků z předchozích vrhů. Složení a velikost konkrétní smečky závisí na více faktorech. V našem podnebném pásmu se pohybuje mezi 4 až 8 členy. Někteří mladí vlci zůstávají po boku svých rodičů o něco déle, ale většina se osamostatňuje již ve věku 9 až 10 měsíců. Severské poddruhy vlka se v tomto odlišují. Mláďata zůstávají u rodičů až 3 roky, a proto není výjimkou, že se smečka rozroste na třicet i více jedinců. Pokud je v zajetí drženo ve výběhu několik dospělých jednotlivců, kteří nemohou smečku opustit, najít si vlastní teritorium a partnera, dochází v období páření k velkému napětí. Časté střety jsou na denním pořádku. Především vlčice, která stojí v hierarchii nejvýše, je v tomto období nesnesitelná, agresivní a nebezpečná. Neustálý teror a stres, který od ní ostatní samice musejí snášet, je tak intenzivní, že u nich nedojde k ovulaci a nejsou schopny páření. Tím dochází k jakési „regulaci porodnosti“.

Doba páření je doprovázena zvýšenou agresivitou i u vlků černých.

Samozřejmě i má Flocke je vedena tímto silným instinktem, takže mi bude vstup do výběhu v nejbližší době na nějaký čas zapovězen. Já jsem osobně Flocke velmi blízká… tak blízká, že ve vlčím vnímání mohu ohrozit její výsadní postavení ve smečce. Proto musím přibližně na čtyři týdny změnit obvyklý režim. O vlky se samozřejmě budu starat dál, ale po tuto dobu mohu provádět jen nezbytně nutné úkony a zpovzdálí kontrolovat situaci. Jen tak se dá předejít životu nebezpečné konfrontaci mezi mnou a milovanou Flocke. Je to pro mne velice těžké i emocionálně náročné, ale situaci musím respektovat.

V mém rozhodnutí mě utvrzuje pozorování sousedního výběhu s vlky černými, kde tento proces právě probíhá. Vedoucí vlčice zde dává nekompromisně najevo, kdo se k ní může během „líbánek“ přiblížit a kdo ne. Je slyšet její výhrůžné vrčení a následné ustrašené kňučení níže postavených zvířat. Výpady, které dokazují její nezaměnitelné postavení, jsou silně dominantní a u ostatních vlčic si jimi vynutí ústup a typicky podřízené chování. Ačkoliv jsem se v literatuře dočetla, že „alfa–vlčice“ obvykle nemá nic proti páření ani s níže postaveným samcem, několikrát jsem si všimla, že naše první vlčice má jasnou představu o tom, kdo by měl být jejím partnerem. Níže postavený vlk se mnohokrát pokoušel využít nepozornosti jejího druha, ale nikdy nebyl úspěšný. Podle reakcí brala vlčice jeho snahy o sblížení nejdříve jako hru. Jakmile pochopila význam snahy nepreferovaného samce, přešla okamžitě k obrannému až útočnému jednání. Naznačila mu smrtelný úder zakousnutím se do jeho hrdla doprovázený hlasitým vrčením.

O vlcích mezi lidmi stále přetrvává mnoho mylných představ a informací. Donedávna se například tvrdilo, že štěňata mohou mít jen nejsilnější jedinci ve smečce – „alfa samice“ s „alfa samcem“. Dnes už víme, že se nejedná jen o ty, ale zkrátka o dospělé vlky. Ostatní členové smečky jsou nevyspělá mláďata, která se ještě neosamostatnila a neopustila svou rodinu. Z toho vyplývá, že každé štěně se narodí jako „alfa“, a je jen otázkou času, kdy pohlavně vyzraje a odejde do nových teritorií.

I informace, že v každé smečce se narodí štěňata jen jedné vlčici, již není vnímána nijak dogmaticky. Také v lidské společnosti se občas stává, že se těhotná dcera po ztrátě partnera vrátí domů, kde najde podporu rodiny. Podobná situace byla pozorována i u vlků v přírodě, kdy se vysoce březí vlčice, která přišla o svého druha, vrátila zpět ke své rodině. Bez tohoto fungujícího zázemí by její mláďata neměla šanci na přežití. Před pár lety ve Wildparku porodily ve smečce vlka černého matka i dcera současně. Ihned po narození převzala starší vlčice všechna štěňata do své péče. Podobně jako se tomu stává u lidí, když si babička nebo prababička myslí, že vnouče či pravnouče dokáže vychovat lépe než vlastní matka.

Konec ukázky

Table of Contents

Přední tiráž

Život s vlky

Leden

Člověk mezi vlky

Čas páření

Flocke

Cheenook

Nanuk

Čekání na potomky

VLČÍ ZEMĚ: ŽIVOTNÍ PROSTOR VLKŮ KDYSI A DNES

Od početné populace až téměř k vyhubení

Projekty na ochranu vlků

Co může vlk znamenat pro člověka

Vlk a smrt

Boj o Cheenookovo přežití

Přátelství zvířat a vlčí ptáci

Psi s vlčí krví

Vlk a člověk

ŽIVOT VE SMEČCE POKRAČUJE DÁL

Začlenění do smečky

Komunikace mezi vlkem a člověkem

Práce pro tisk a televizi