Milan Dohnal

BETASAMEC

Copyright © Milan Dohnal

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s. r. o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-139-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-140-5 (mobi)

*

Ráno. Jako vždy jsem posunoval vstávání až za rozumnou mez, takže když jsem vstal z postele, už jsem věděl, že přijdu pozdě. Zuby, kafe, cesta tramvají a už sedím v kanclu. Přemýšlím o tom, jestli to všechno skutečně dělám sám. Někdy mívám pocit, že někdo žije za mě a já to jen tak nezaujatě sleduju. Neustále myslím na něco jiného, než co zrovna dělám.

Na obědě klábosím s holkou z vedlejšího oddělení. Jmenuje se Marie a vypráví mi o tom, co dělala v sobotu. Tvářím se zaujatě, pokyvuji hlavou a představuju si ji ve spodním prádle, pak i bez prádla. Zvedám vidličku, která mi upadla, a doufám, že Marie neumí číst myšlenky.

Odpolední jednání. Velká zasedačka, na stole notebooky a kafe. Nevím, proč se taháme s compama, když stejně všichni píšou na papír. Vykládám něco o prioritách a akčních plánech. Sám nevím, o co jde, ale zakrývám to používáním cizích slov, zkratek a anglicismů. Vždycky mě překvapí, jak to na všechny zabírá.

Když se vrátím do kanclu, mám pocit, že jsem velkej frajer, papírování nechám na ráno a jedu za klukama. Pivo, pivo, pivo, nakládanej hermelín, pivo. Odmykám byt, jdu spát s pocitem, že jsem opravdu nejlepší na světě.

*

Ráno. Dneska přijeli popeláři, takže vstávám včas. Zuby, kafe, dneska i snídaně. Večerní euforie je pryč, přemýšlím, co z těch plánů, který jsme udělali u piva, zbyde. Zkušenost mi říká, že nic, ale já se snažím být alespoň trochu optimista. V poloprázdné tramvaji si ke mně přisedne bezdomovec. Jsem nadšenej z jeho společnosti i vůně a těším se, co všechno hezkého tento den přinese.

Večer se dívám na film. Moc tomu nerozumím, tak jdu spát. Venku hulákaj opilci, křičím na ně sprostě z okna, ale mám dojem, že bych nejraději hulákal s nima. Nakonec usínám a zdá se mi o Marii – to mi ještě chybělo.

*

Ráno, kafe, tramvaj, kancl. Přehazuju papíry z jedný strany na druhou. Pak zpátky. Volám ňákejm lidem, ať koukaj makat. Všichni toho maj moc, ale prej se přetrhnou, aby splnili termíny. To určitě. Chvíli přemýšlím, k čemu je tohle dobrý. Vždycky jsem chtěl dělat cestovatele nebo psát knihy. A teď rovnám papíry a buzeruju lidi. Teda spíš to posílám dál, když někdo buzeruje mě. Volá Marek, jestli přijdu večer na fotbal, že jsem ještě neviděl jeho novou LED televizi. Budou hrát Pražští povaleči proti Ostravskejm flákačům. Říkám, že přijdu. Aspoň pokecáme, popijeme a tak. Koukáme na zápas, Marek to komentuje a někomu fandí. Já chodím do sklepa pro pivo a melu nějaký blbosti. Marek má radost, asi vyhráli ty správný. Jdeme ještě na jedno točený. Kecy o práci, o ženskejch. Pochválím televizi a jdu domů.

*

Ráno. Po sedmi plzních se mi nevstává dobře. Nadávám na fotbal a v tramvaji nepustím sednout nějakýho dědka. Nadávám sám sobě, jakej jsem syčák, a pak se utěšuju, že to byl stejně nějakej estébák, co zavíral lidi, jako byl můj děda.

Na obědě se snažím usmívat na Marii a bejt příjemnej, ale je mi pořád trochu blbě. Zvu ji do kina, ale prej má přítele. Jako bych se na to ptal. Beru to jako odmítnutí, soukám do sebe další knedlík a dělám, jako že mě to vůbec nesere. Odpoledne přijde otravovat nějakej trouba, chvíli se snažím a pak mu to dám sežrat. Přesně se mi hodí, mám toho dost, tak ať to někdo odskáče.

Večer se jedu projet na kolo. Všude se pletou lidi na bruslích nebo s kočárkama. Nejlepší jsou ty s kočárkama a na bruslích. V lese už moc lidí není, tak to pořádně rozjedu. Před barákem to rozdejchávám.

*

Ráno. Zamáčknu budík, spím dál. Budík zase zvoní. Vstávám a následuje standardní kolečko. Tohle mě fakt nudí, každej den to samý. Na jednu stranu se člověk tváří jako pán tvorstva, ale přitom má každý ráno ruce ve vlastních výkalech. Zajímavý je, že v tomhle ohledu jsou ostatní zvířata na dost vyšší úrovni. Ještě jsem například neviděl psa, aby se vytíral tlapkou.

Nic, no, tohle asi já stejně nevyřeším. Jdu si udělat kafe. Kouřím jen jednu cigaretu, protože už jsem týden nekuřák. Moc mi to evidentně nejde, ale koho to zajímá. Stejně tak jako že házím lahve od piva do normální popelnice, a ne do tý zelený. Prostě jsem vyvrhel, protože taky jím bůček a piju pivo, zásadně neběhám a doma necvičím. Ostatně necvičím ani nikde jinde. Ale na druhou stranu s tím nikoho neotravuju. Takže nevím, proč mi zase ten vlezlej soused na zastávce vypráví, kolik toho včera uběh a jestli nechci sledovat na fejsbuku jeho trasy. Bože, nechci! To už je lepší poslouchat šéfa než tyhle fanatiky.

Naštěstí brzo vystupuje, takže neee. Ivana! A je to tady, po sporťákovi sluníčkářka. Prej se jí zdá, že mám nějak pochroumanou karmu a že bych měl jíst víc výhonků mungo a meditovat. Nechci být nezdvořilý, je to jinak docela fajn holka, ale už toho prostě mám dost. Naštěstí už vystupuju, tak se jen loučím a s úšklebkem děkuju za rady.

Konečně v kanclu, nevěřil bych, že se sem budu těšit. Dávám si další kafe a čtu mejly. Nejvíc mě baví ty propagační z centrály, jak jsme všichni skvělý a plníme plán na 110 %.

Večer jdu s kamarádama na koncert kapely, kterou jsem chtěl vidět už aspoň pět let. Jsou celkem známý, ale stejně hrajou v klubíku. Pak jdeme ještě na nějakej ten drink.

*

Ráno, kafe, cigáro. Včera jsem začal zase kouřit, těch pár dní, co jsem zkoušel přestat, nestálo za nic. Dneska nedělám drahoty. Vím, že mě nic dobrýho nečeká, a tak jdu odvážně kupředu. Jsem na zastávce o deset minut dřív, takže nejedu ani se sporťákem, ani se sluníčkovou Ivanou. Krása.

Jinak nic moc, zase mejly, a dokonce i někdo volá.

Večer zkouším seznamku, ne že bych si od toho něco sliboval, ale baví mě odepisovat provokativně na inzeráty.

Nejvíc mě baví ty, co píšou, jak jsou náročné, že chtějí zajištěného citlivého sportovce do života a očekávají věrnost a bůhví co. V profilu pak maj fotky s drahejma autama a v kolonce vzdělání – vyučená. Neodpovídám sice ani jednomu předpokladu, ale fakt by mě zajímalo, kde na to berou sebevědomí.

Těm píšu nejčastěji a někdy dostanu i odpověď, většinou sprostou.

Pak jsou to obyčejný holky, co chtěj obyčejný kluky do nepohody. Většinou se označují za roztomilé baculky. Těm nepíšu, ty už maj i tak dost krutej život.

Občas se najdou i vtipný inzeráty, kde bych si snad myslel, že by z toho mohlo i něco bejt, ale ty zas nepochopí moje ještě vtipnější odpovědi.

Takže sečteno a podtrženo, kdybych zašel na pivo k Součkům, budu mít větší šanci na romantickej prožitek.

*

Ráno, kafe, cigáro. Rychle projíždím mejl, jestli nemám z večera nějakou odpověď. Nemám, dnes vyrazím k Součkům.

V práci se to dneska nějak mele, takže k Součkům se dostanu až v devět. Potkávám tam Moniku. Nejsem z toho nějak nadšenej, ale zase lepší než sedět sám v hospodě. Klábosíme o životě, pak jsou na řadě panáky. Tohle špatně dopadne. Jdeme ke mně domů, já věděl, že to špatně dopadne. Ale po půl roce to stojí za to.

*

Ráno, kafe, cigáro. Boha jeho, Mílo, co tě to napadlo vyspat se s bejvalkou, to zas bude horor. Proč si takhle komplikuješ život?

Už jde.

„Dobré ráno, kulíšku.“

Kulíšku? No to mi chybělo.

„Ahoj. Hele, Moniko…“

„Moniko? Víš, jak jsi mi vždycky říkal?“

„Nevim.“

„Ale víš.“

„Tak dobře, vim, ale už ti tak říkat nebudu.“

„Ale tak aspoň jednou.“

Otírá se o mě. Na tohle jsem slabej.

„Kopretinko?“

„No vidíš, že to jde.“

Zase sex.

„Hele, už musím do práce, tak tady pak zamkni a klíče hoď do schránky, pa, kopretinko.“

„A nemůžu tady na tebe počkat?“

„No to teda ne, tak já si dám ještě cígo a pojď se mnou.“

Hergot, já jsem vůl. To se jí zas nezbavím. Málem v tom bylo násilí, ale nakonec je z baráku. Uf. Kapku mi nadává, ale horší je, že mi chce večer zavolat nebo se rovnou stavit. Jejej, Mílo, Mílo, už abys byl starej a přemejšlel mozkem.

Ale celkově vzato se ukázalo, že jsem měl pravdu, že spíš sbalím holku u Součků než na seznamce. Na druhou stranu evidentně není vždycky dobrý být pravdivým prorokem. V práci mám existencionální náladu. Tak nějak nevím, proč tu jsem, co mám dělat a k čemu by bylo dobrý, kdybych to dělal. Děti nemám, ani nemám s kým je mít. Na děti v Africe nepřispívám, na bezdomovce taky ne. Takže vlastně nijak užitečnej nejsem. Ale zase možná kdyby se to propočetlo, tak z mý spotřeby piva je živ aspoň jeden zaměstnanec pivovaru. Super, konečně jsem našel smysl života!

Večer se kluci divili, že jsem najednou tak šťastnej. Proč bych nebyl, hezky jsem si zasouložil, a navíc jsem našel smysl života. Evidentně je to zaujalo. Většina z nich, kromě Jindřicha, přijala můj smysl života za svůj. Jindřich mlel něco o rodině a hodnotách, ale koho by to zajímalo.

*

Ráno, kafe, cigáro. Mé nově nalezené životní poslání je opravdová dřina. Navíc se tím nedá vydělávat, takže si jdu sednout do práce. Dnes si ovšem dám pauzu, abych nepřestřelil začátek, jistě mě čeká v tomto směru řada plodných let.

Celej den se mi nechce nic dělat, navíc mě kapku bolí hlava. Veganka naproti mi nabízí nějakej prášek. Odmítám, přece si nebudu huntovat tělo těmahle šmejdama, dost na tom, že chlastám a hulím. Po obědě jdu na mítink. Řeší se tam samý kraviny. Kdyby všichni uměli počítat aspoň do pěti, tak bychom se třeba dobrali nějakýho výsledku. Nevydržím to a přihlásím se do diskuse. I když si myslím, že můj návrh je kravina, tak jako obvykle vítězí. Bože. Asi bych si měl založit nějakej podnik na vymejšlení hovadin, třeba by se to dobře prodávalo. Po poradě si mě zve na pohovor šéfik. Je to Maďar, vypráví něco o lázních v Budapešti, paprice a Tokaji. Odpovídám, že sem tam jednou byl a že to bylo super. Pravdou je, že Maďarky jsou sexy. Ale nikdy sem žádnou nesbalil, protože se s nima nedá domluvit. Nakonec mi už potřetí nabízí, abych mu dělal zástupce. Odmítám. Tentokrát už to nevydrží s nervama a nadává. Sice je v tom zase Budapešť, Tokaj a paprika, ale podle výrazu tváře je jasný, že si Tokaj nezasloužím, a naopak by mi nejradši narval tu nejpálivější papriku do prdele a hodil mě do Dunaje.

Snažím se vymluvit na to, že stejně nejsem vůdčí typ a nerad bych mu kazil reputaci. Nakonec už to fakt nevydržel a začal mi vyhrožovat, že mě zničí. No nic, no, třeba to aspoň začne bejt v kanclu zajímavý.

Večer obcházím nenápadně barák a plížím se k bytu. Obávám se, že Monika bude někde nablízku. Naštěstí není. Horší je, že doma není nic k večeři, ale bojím se jít na nákup, co když furt někde číhá? Takže nakonec je to recept jak od Ládi Hrušky – konzerva s druhou konzervou. Nakonec to ale není tak špatný, asi mu pošlu tip. Jenže by to asi neodvysílal, losos ve vlastní šťávě a chřest ve slaným nálevu se do dvacky fakt nevejde.

*

Ráno, kafe, cigáro. Chvíli přemýšlím, proč se vůbec chystám do práce. Nebaví mě to, nic užitečnýho nedělám, a ještě mě tam nemaj rádi. Jenže zase bez práce není na pivo. A pivo je to hlavní! Výhoda nalezeného smyslu života je to, že se mu dá všechno podřídit a ospravedlňuje všelijaké ústupky. Připadá mi zvláštní, že kolegové furt lamentujou, že nestíhaj a neví, co maj dělat. Já vždycky všechno stihnu v pohodě. Asi proto taky nedostávám odměny, protože si nestěžuju. Sem prostě moula, ale s tím už nic nenadělám. Večer se věnuji svému životnímu poslání. Tentokrát s kamarády podporujeme malé pivovary. Šlo to dobře. Ve dvě ráno se cestou domů stavuji v KFC. Něco sem si u okýnka objednal a něco jsem dostal a něco zaplatil. Tak nějak už jsem nedokázal sledovat situaci. Ale po mně přišel evidentní homeless a objednal si dvojitý menu. No ty vole! Jsem zvyklej na ledacos, ale tohle? Dal jsem se s ním do řeči, ale nepamatuju si, co říkal, každopádně jsem mu dal všechny drobný, co jsem měl. Asi dvě stovky. Byl rád.

*

Ráno, kafe, cigáro. Je to těžký, skloubit rozumnou práci s koníčkem. Ale člověk musí bojovat. Do práce dojíždím v deset, nikdo si toho ale nevšiml. Tvářím se vytíženě, občas se holt člověk musí maskovat. Chodím do lednice na kyselý okurky. To je blaho. Postupně střízlivím, nebo si to aspoň myslím. Dostavují se ovšem nemravné myšlenky. Dokonce mám pocit, že by za to stála i veganka. Snažím se na ni zapůsobit, ovšem ve chvíli, kdy se k ní nakloním, abych jí pomohl s problémem, tak slyším akorát: „Nefuň na mě ty ožralecký výpary, tys musel zase vypadat!“

„Tak sorry, chtěl jsem jen pomoct.“

„Pomoc vítána, ale jsem abstinentka, tak mě to trochu irituje, promiň.“

„No jo, to já zas takovej abstinent nejsem.“

„To jsem si všimla.“

Jak jsem trochu nemotornej, tak jsem jí při odchodu shodil myš do klína. Instinktivně jsem pro ni šáhnul.

„Milane, co to děláš?“

„Nic, tady máš myš.“

„No, možná… bys v tom mohl pokračovat.“

Dala mi ruku zpátky do svého klína. Tak na jednu stranu, jsem sice nadrbanej, ale zase… Toaleta, rychlovka…, teda rychlovka, po chlastu to vždycky trvá. Toho si všimne celej kancl, hergot. Nakonec se to podařilo, ale vystřelila z hajzlu jak raketová myš. Sedím na míse a vzpamatovávám se. No ty vole, co teď. Sedím na dámským hajzlíku a bojím se ven. Snažím se poslouchat, jestli tam někdo není. Je před polednem, takže provoz je velkej. Dokonce odposlechnu i hovor o sobě, že jsem divnej, ale přes kalhoty je vidět, že mám velký vybavení, takže bych stál za zkoušku. Kurva, nemůžu otevřít dveře, takže nevím, kdo to říká. Když hovor utichne, jdu na věc. Pomalu otevírám dveře od kabinky. Nikde nikdo, ale najednou jde dovnitř celá skupinka. Proč ty ženský chodí na záchod pohromadě, to je fakt šílený. Tvářím se jakoby nic a beze slova jdu ven a pak rovnou na cigárko a na oběd. Zelňačka, malý pivko a knedlo vepřo. Po polívce se probírám. Po pivku je mi dobře. Po návratu na pracoviště mě čeká mejl od veganky, která se jinak samozřejmě tváří jakoby nic. V mejlu se mi omlouvá za dopoledne, a hlavně se dušuje, že se mnou mít nic nechce, protože jsem masožrout a alkoholik. Odepisuji, že jsem zdrcen, ale respektuju její rozhodnutí. Je krásné, když se věci řeší samy. Večer jdu navštívit rodiče. Jako obvykle se mě ptají, jak se mám a co furt dělám. Vzhledem k tomu, že nic z posledních zážitků se jim nedá vyprávět, tak jako obvykle odpovídám, že mám spoustu práce a na nic jinýho v podstatě nemám čas. Doma sám si pak ovšem kladu stejnou otázku. Odpověď je kapku znepokojivá. Vlastně jen mrhám časem. Je mi pětatřicet, a nic nemám. Kariéra mě nezajímá, rodinu neplánuju, nedělám solidně žádnej sport a jedinej koníček je pití piva, což většinová společnost neuznává. Teda uznává, ale jen chlapi, ženskou na to nesbalím. Po čtvrthodince sebetrýznění jdu raději spát.

*

Ráno, kafe, cigáro. Zdály se mi dost zběsilý sny, naštěstí spíš veselý, takže večerní trudnomyslnost je pryč. Nevím, co mě to napadlo, ale jdu za šéfíkem, že bych dělal toho zástupce. Asi holt dospívám. Ovšem situace se kapku změnila. Prej se doslechl, že vedu nezřízenej život, a to dokonce i v pracovní době. Evidentně má dobré informace. Snažím se to trochu zlehčovat, chvilku to vypadá i na určitou dávku porozumění z jeho strany, ale stále jako řadový zaměstnanec. No, to byl teda drahej šuk. Na druhou stranu, zase aspoň můžu dál žít bezstarostným životem a nepřebírat zbytečnou odpovědnost. Jen mi trochu vrtá hlavou, kdo mu to napráskal. Odpoledne je nácvik požárního poplachu. Tentokrát aspoň neprší, takže je to fajn přestávka. Potkávám se s Kamilou z účtárny, se kterou jsem chodil do školy. Vede se mnou konverzaci, aniž bych já něco říkal. Vypráví mi o dětech a rodince, takže je dobře, že mě nepustí ke slovu, protože na tohle téma teda opravdu nevím, co bych řekl. Nakonec to zakončuje tím, že by mě mohla seznámit s kolegyní, je to prej „šikovná žába“ a je taky furt sama.

„Šikovná žába“, kde k tomu přišla, tohle říkala moje babička. Evidentně založení rodiny s sebou nese nějaký vedlejší efekty, protože Kamila se vždy vyjadřovala spisovně a vážně. Njn, život je holt změna. Seznámení se snažím vyhnout, protože to je prostě potupný, stát se obětí dohazování. Nedá se odbýt a ukazuje fotku tý kolegyně z teambuildingu. Jímá mě hrůza a panika. To není žába, ale pořádnej krokodýl. Rychle melu něco o tom, že jsem se teď rozešel a nejsem připravenej na další vztah a nerad bych někomu ubližoval, protože momentálně střídám jednu za druhou. Funguje to, mám se prej ozvat, až budu vyrovnanej. Ufff, aspoň k něčemu jsou tyhle pitomý kecy z časopisů dobrý.

*

Ráno. Otevírám oči a pak si uvědomuju, že je sobota. Spím dál. V poledne vstanu, vařím kafe a chystám se na výlet.

Jedeme k Jindřichovi na chatu. Jeden tátův známej mi půjčil zánovní stodvacítku, takže jedem jako páni. Nevím proč, ale většina partičky chce odpolední chlastání v hospodě a večerní u ohně proložit návštěvou zámku. Stejně nikdo nezná historické souvislosti, proč tu zámek je, ale nikomu to nevadí. Všichni návštěvníci se tváří vážně, jako kdyby studovali renesanční umění v Oxfordu. Nebo v Cambridge? Jak nám to říkali na anglině, jedna je technická a druhá humanitní. To je fuk. Nakonec je ten zámek dobrej nápad, aspoň se tak rychle neožerem. Večer probíhá normálně.

*

Ráno. Nebo je už poledne? Každopádně jsem ve svém spacáku a sám, takže v pohodě. Snídám kafe, cigáro a zelenou. Ale jenom jednu, večer budu muset řídit. Sice nevím, jestli se s vypůjčenou stodvácou musí dodržovat předpisy, ale přece jen jsem slušný občan, a tak si k obědu v hospodě dávám guláš a nealko pivo. Je to spíš asi nějakej fetišismus, pít nealko pivo místo koly. Klukům to prej chutná, ale to jsou holt znalci. Nevím, proč já musím bejt furt proti. Večer už jsem zase doma, v televizi dávaj pořad, kde se smějou lidem, který jsou tlustý. A ty tlustý jsou z toho nešťastný, ale v klidu si daj kilo bůčku denně a pak se diví. Já jsem tlustej, ale nedivím se tomu.

*

Ráno. Kafe, cigáro, půlka opečenýho buřtu z víkendu. Je to nechutný, ale nikdo to nevidí. Proto se asi tolik rozmáhaj singles. Člověk může konečně po tisíciletí útlaku kulturou žít zase jako zvíře. Toto je myšlenka dnešního dne, takže si pěkně nahlas prdnu. Nádhera.

V tramvaji přemýšlím, proč filozofové všechno píšou tak složitě. Ve škole jsem musel číst Kierkegaarda. Vůbec jsem tomu nerozuměl a nepomohla ani travka, ani chlast. Nakonec pomohla studentka nižšího ročníku, která si zakládala na sečtělosti a hlubokým výstřihu. Semestrálku jsem tenkrát asi opsal, už nevím, ale ten výstřih si pamatuju přesně. Rozhlídnu se po tramvaji, báby, dědkové, bezdomovci a bloncka. Bloncka. Tohle taky nikde nepíšou, jak je možný, že bloncku člověk zaznamená, i kdyby byla ve třetím voze. Třeba bych mohl něco zkusit. Preventivně zůstávám sedět a snažím se si vsugerovat, že když už mi je třicet pět, tak bych se měl u žen zajímat o jiné hodnoty než o kozy. Snaha byla urputná, nicméně při pohledu na recepční v budově, kde máme kancly, jsem to vzdal.

Pilně pracuji. Vytvářím hodnoty. Stoupám po kariérním žebříčku. Zase jsem něco vyřešil a dostal pochvalu. Mám před sebou jasnou perspektivu profesního a osobního růstu. Společnost se mnou počítá.

Kecy. Stejně jsou to všechno výmluvy, kterejma vás zásobujou, když vám nechtěj zvýšit plat. Ale jsem línej hledat si jinej flek, tak jim to žeru.

*

Ráno, kafe, cigáro, celozrnnej rohlík. Kde ten se tu vzal? Máma tu včera nebyla, to by tu byl i nízkotučnej jogurt a „domácí“ marmoška. Asi holt včera večer Vietnamec už nic jinýho neměl. To je nakonec výhoda toho, když pracujete do noci. Normální obchody maj už zavřeno a Vietnamec má, co zbylo. Žádný výběr, žádný rozhodování. Proto tam asi rád nakupuju. V tramvaji přemýšlím, jestli by se každodenní rozhodování o blbostech nedalo něčím nahradit. Jednou jsem o tom hovořil s otcem a ten mi radil, abych se oženil. Otec by byl asi taky dobrej konzultant^1. V tomhle směru má práce pro velkou korporaci ohromnou výhodu. Na všechno je tam nějakej odborník a milion šéfů, takže stačí sedět a vyplňovat tabulky. Stejně jako dělník v továrně, ale ten se za mnohem menší peníze mnohem víc nadře, opotřebuje si klouby a pak umře chudej a v bolestech. Zato my, absolventi prestižních univerzit, si vymyslíme spoustu keců, proč je dobrý trávit čas po kanclech nejlíp i v noci a o víkendu, kterejm pak věříme. Umřeme se splacenou hypotékou, s pocitem, že jsme vlastně nic jinýho než sezení v kanclu nezažili, ale že to určitě tak bylo správně. Přece nemá smysl dělat něco nedůležitýho a večery trávit s dětma, v hospodě nebo tam, kde většina lidí bez diplomů. Večer kupuju celozrnnej rohlík a startky – jsem přeci rebel, ne?

*

Ráno, kafe, cigáro. Nic. Dnes mě v tramvaji nic nenapadá. Takhle krásně jsem se už dlouho necítil. To jen potvrzuje, že inteligence škodí zdraví, aspoň tomu duševnímu. Dobrá nálada po celý den. Všechno klape. Večer jdu k našim, chvíle štěstí jsou vždy krátké. Jako obvykle návštěva obsahuje dávku kritiky, životních poučení a jídlo domů. Proto si asi člověk kupuje ledničku, aby jídlo od maminky nevyhodil hned. Večer koukám na zprávy. Á, dnes moderuje pan Franta Ko-Kokta. Když začínal, tak to bylo roztomilý, ale je tam bůhví kolik let, a nedá dohromady kloudnou větu. Raději to vypínám a jdu spát. Zdá se mi o křečcích.

*

Ráno, kafe, cigáro. V tramvaji pouštím sednout těhotnou paní. Tváří se dost naštvaně. Za chvíli vystupuje a zapaluje si cigáro, to je divný. Při dalším pohledu na její postavu chápu, že její břicho nemá nic společného s rozmnožovacím procesem. Nu což, dobrej skutek to byl. Na obědě jsem si pokecal kravatu, ještě že hoši od kliošů mívaj pokecaný i kalhoty. Je pátek a potřebuju jít z práce dřív, takže se to samozřejmě všechno sere. Jedeme s Danem do Ostravy. Zlákala nás Stodolní. Volám mu, ať změní rezervaci z Pendolína v 17:05 na pozdější spoj. Později jede jen rychlík Hutník. Už ten název vyvolává očekávání. Cejtím se trochu blbě, protože jsem se nestihl převlíknout a jedu v obleku. Vlak je narvanej a většina lidí popíjí. Vedle v kupé je parta seniorů, co jedou někam na potlach. Nabízej nám ferneta. Odmítáme, chceme dojet v pořádku. Za Pardubicema je průtrž mračen, tu ještě projedem, ale pak se rozbije lokomotiva. Vlak stojí uprostřed polí. Po hodině průvodčí hlásí, že budeme ještě další dvě hodiny čekat na náhradní lokomotivu. Je hezky, a tak lidi kouří a pijou venku na poli. Takhle si představuju transsibiřskou magistrálu. Nu což, výlet začíná dobrodružně. Volám do hotelu, že přijedeme bůhví kdy, jestli na nás počkaj v recepci. Paní říká, že většinou tam přes noc nikdo není, ale že se zeptá. Špatně zakryla sluchátko, a tak slyším její dialog.

„Pepo, ty Pražaci přindou až ve dvě v noci. Počkaš na ně?“

„Ty pyčo, seru na Pražaky.“

Paní mi sděluje: „Tak bohužel, moc se omlouvam, ale nočni služba tu dnes nebude.“ Nechci si kazit výlet, a tak se slušně ptám, jestli by mi nedoporučila hotel, kde noční službu mají. Nedoporučila. Konečně se ukazuje, že internet v mobilu je dobrej i na něco jinýho než na porno. Nakonec hotel seženeme a s novou mašinou pokračujeme v cestě.

*

Ostrava. Dvě hodiny po půlnoci nejsou na nádraží ani taxíky, protože vlak přijel v mimořádnou hodinu. Tak jdeme pěšky. Musíme vypadat podezřele – blbeček v obleku s kolečkovým kufrem a týpek se sportovní taškou. Ulice je prázdná. Občas někdo vyjde z herny, kukne na nás a zapadne do druhý herny. Po druhý straně ulice jdou městští strážníci stejným směrem. Poprvé v životě jsem rád, že je vidím. Po půl kilometru chytáme taxíka a jedem do hotelu. Rychle se ubytujeme a vyrážíme do Stodolní. Noc je ještě mladá.

*

Ráno. Do hotelu se vracíme v devět dopoledne, jdeme rovnou na snídani. Mám pocit, že na to, co jsme vypili, nevypadáme tak zle, i když ostatní hosté asi nemají stejný názor. Raději moc nemluvíme. Vajíčka, párek, kafe, tři cigára. Jdeme spát.

Odpoledne. Cigáro a sprcha. Shodujeme se, že první zběžná prohlídka Ostravy se vydařila. Oceňujeme zejména místní folklor tančení na stole, zejména pak v osm ráno nahoře bez. Zadarmo a v normálním podniku. Kam se hrabe Praha.

Navečer zase vyrážíme do města. V noci sice vypadalo líp, ale svou atmosféru nezapře. Už jsem viděl leccos, ale těžební věž uprostřed sídliště je prostě bomba. Škoda že už nelze zažít tu pravou budovatelskou atmosféru z dob socialismu. Večer se opět vydařil, přál bych všem vidět to vlastenecké nadšení, když v jednom klubíku ve dvě ráno pustili písničku Ostrava. Zase holky nahoře bez, tancujou na stolech, a dokonce nám někdo nabíd lajnu koksu, a zadarmo! Mrknem na sebe a víme, že co se stane v Ostravě, zůstane v Ostravě. Hustýýý.

V neděli odpoledne jedeme domů, exkurzi do dolů jsme sice díky nabitému programu a příznivým cenám Cuba Libre nestihli, ale určitě se sem ještě vrátíme. Dokonce ani nikomu nevadilo, že jsme rodilý Pražáci.

*

Ráno, kafe, cigáro. Je pondělí a po tom víkendu jsem vyřízenej jak po tejdnu na vodě. Asi fakt stárnu. V tramvaji opět ataky na moje místo k sezení. Takový prachy platím na sociální pojištění, a vděčnost žádná. Uvědomují si vůbec geronti, že já nebudu mít žádnej důchod a musím se postarat sám?

Došourám se do práce a čekám na oběd. Půjdu si dát do bufetiště v obchoďáku něco zdravýho, ať trochu srovnám ten víkend. Hoši z Al-kájidy tam prodávaj telecí s fazolema. Maj to dobře vymyšlený. Kousek polskýho masa za stovku a minimálně 50 korun jde na granáty. Ten pitomej obchoďák je narvanej po střechu. Jestli něco nesnáším, tak jsou to fronty a davy lidí v nákupní euforii. Nakonec skončím u McDonalda. Ty to maj ještě promakanější než ti Arabáci. Za kupu umělohmotnejch sraček dáte dvě stovky, ani nemrknete. Když chtěj v hospodě stovku za guláš, tak je máte za vydřiduchy, ale u McDonalda máte pocit, že dvě stovky za housku a brambory jsou OK. Jak to dělaj? Při konzumaci burgra jsem na to přišel. Je to ideální jídlo pro otroky, jako jsem já. Drahý, málo užitečnejch živin, spoustu tuku a soli. Když pak přijdete do kanclu, máte výčitky, že jste jedli takovou prasárnu, a snažíte se to napravit tím, že intenzivněji pracujete. Podle mě je to součástí vládního výzkumu západních států, jak zkrátit věk populace, aby ušetřili za důchody a sociální lůžka. Po pár letech takový stravy to s váma rovnou šlehne, a je klid. Stát má minimum nákladů. Když tak o tom přemýšlím, asi se tohodle programu účastní i Chemickej Alí – kuchař z hospody Na Růžku, jehož pikantní krkovička chutná jako ztužený glutamát smíchaný s tím ostrým kořením z čínských polívek.

Odpoledne se moje hypotéza potvrzuje. Britský vědci přišli na to, že lidi, co hulej a cpou se burgrama, trpěj mnohem častějc depresema.

V práci po mně naštěstí nikdo nic nechce. Sotva přijdu domu, tak jdu spát.

*

Ráno, kafe, cigáro. Hm, už tu není ani nic ke snídani. Vzpomenu si, že večer mám mít rande s nějakou holkou z netu. Beru si čistý trenky a jdu do práce. Dnes mám už v devět nějaký jednání u klienta. Jedu tedy autobusem a zjišťuji, že proklínaná tramvaj je vrchol luxusu. Musím si sehnat auto, takhle to dál nejde.

Na obědě jsem zase s Marií z vedlejšího kanclu. Je úžasná. Prej se bude vdávat. Gratuluju. Po návratu seřvu studenta, co je u nás na praxi. Nemůže za to, ale vlastního podřízenýho, kterýho bych mohl buzerovat, nemám. Probírám komunikaci ze seznamky. Jmenuje se Martina a prej ji poznám podle toho, že na sobě bude mít oranžovej kabát a červený kalhoty. No nazdar, to jsem byl asi zase sjetej, když jsem si s ní domlouval rande. No nic, třeba bude fajn.

V šest čekám na smluveným místě. Z tramvaje vystupujou lidi a popelář. Popelář má červený kalhoty, což je nezvyklý. Aha, popelář je Martina! Tak to bude vostrý. Po úvodní konverzaci je mi jasný, že z tohohle nic nebude. Jedna věc je sexuální deprivace a druhá je zachovat si alespoň minimální kulturní úroveň. Jsem ale gentleman, a tak se tvářím příjemně. Máloco mě překvapí, ale tahle holka vypije dvě dvanáctky, zatímco já jednu desítku. Tohle bude ještě sranda. Vypráví mi o svém dětství v Brně. Zarputile obhajuje ten jejich dialekt, proč ne, po čtyřech pivech (ona jich má už sedm!) je mi to jedno. Prej studuje andragogiku. Odpovídám, že by mě to taky strašně zajímalo a že je to úžasný. Jdeme do další hospody. Nevím, jestli bych neměl zmizet, ale zvědavost mi nedá. Navíc po těch pivech se nezdá až tak hrozná. Jsme v Potrefený huse a pijeme další pivka. Začíná to bejt nuda. U vedlejšího stolu se zvedají hosti. Martina se jich ptá, jestli by mohla dojíst jejich jídlo. Cože?! Dělám, že tu nejsem. Tohle nebyl vtip, ona to fakt dojídá. Jímá mě hrůza a panika. Na tuhle situaci by ani Špaček nenašel recept. Platím u výčepu a mizím. Tohle se snad ani nedá někomu vyprávět. Doma se tomu docela směju a gratuluji si, jak jsem z toho vybruslil, protože ke konci večera začala mluvit dost lascivně.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

Batasamec