Michael Robotham

Vykrvácet

Originální název: Bleed for Me

Vydáno u Sphere, Londýn 2010

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Bookwrite Pty 2010

The moral right of the author has been asserted.

All characters and events in this publication, other than those clearly in the public domain, are fictitious and any resemblance to real persons, living or dead, is purely coincidental.

All rights reserved.

Translation © Martina Buchlová, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. R. O., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. R. O.

ISBN 978-80-243-8791-8 (epub)

ISBN 978-80-243-8792-5 (mobi)

Pro Vivien

PODĚKOVÁNÍ

Na psaní může být nahlíženo jako na samotářskou profesi, ale publikování už samotářské rozhodně není. Jsem zavázán mnoha lidem, bez kterých bych tento román nemohl napsat a byl bych nucen najít si nějakou pořádnou práci.

Nejdřív musím poděkovat svým agentům Marku Lucasovi a Richardu Pineovi, jejich připomínky a poznámky můj rukopis nesmírně vylepšily. To samé platí o mé publicistce Ursule Mackenzieové a editorovi Davidu Shelleym, kteří nikdy neztrácejí naději.

Za přátelství a pohostinnost děkuji Markovi a Sare Derryovým, Emmě Honeyové a Martynu Forresterovi, kteří vědí, jak moc nesnáším hotelové pokoje a jak moc si užívám jejich společnosti.

Za veškerou trpělivost a lásku budu nadosmrti vděčný svým třem dcerám, Alex, Charlotte a Belle, které mě trpěly v mých dobrých i špatných dnech a které se vždycky dokázaly smát mým výstřednostem. Naštěstí jsou po své matce, která mě drží nohama na zemi, a já díky ní můžu mít hlavu v oblacích.

Nakonec bych rád zmínil Annie Robinsonovou, jejíž jméno se v této knize objevuje. I když si Annie o své jmenovkyni už nemůže přečíst, vím, že se baví s anděly a přežívá v našich srdcích.

„Byla Lo, prostě Lo, každé ráno, kdy vstoje a v jedné punčoše měřila metr pětapadesát. Lolou byla v kalhotkách. Dolly jí říkali ve škole. Jako Dolores se podepisovala. V mém objetí však byla vždycky Lolitou.“

Vladimir Nabokov (Lolita)

„Všichni lžou – každý den, každou hodinu, ať už jsou vzhůru nebo spí; lžou ve snu; lžou, když se radují i jsou-li smutní; a když mlčí, tak klamou rukama, nohama, očima i postojem.“

Mark Twain (1835 – 1910)

Siennin deník

Pro začátek bych se vám měla představit, i když to vlastně není důležité. Jména jsou jen nálepky, na které jsme zvyklí. Můžeme je nenávidět, můžeme je chtít změnit, ale nakonec nám stejně zůstanou.

Když jsem byla malá, schovávala jsem se v koši na špinavé prádlo, protože jsem ráda cítila tátovo pracovní oblečení, připadala jsem si mu blíž. Říkával mi „Červená karkulko“, občas mě proháněl po mém pokoji a vrčel jako vlk, dokud jsem se nesložila smíchy. To jsem ho milovala.

Když mi bylo jedenáct nebo dvanáct, vzala jsem si vysouvací nožík z tátovy kůlny, párkrát jsem se štípla do předloktí a potom jsem se tam řízla. Nebyla to moc hluboká rána, ale dost na to, aby chvíli krvácela. Nevím, jak mě to napadlo, ale dávalo mi to něco, co jsem potřebovala. Vnější bolest, která se dala srovnat s tou bolestí uvnitř. Neubližuju si často. Někdy jednou týdně, jednou měsíčně, jednou jsem to vydržela i šest měsíců. V zimě se řežu na zápěstí a předloktí, protože všechny stopy se snadno schovají pod sako od mojí školní uniformy. V létě se řežu na břiše, protože to schovají jednodílné plavky. Jednou nebo dvakrát jsem se řízla moc hluboko, ale vždycky jsem se o to dokázala postarat jehlou a nití. Vsadím se, že vás z toho mrazí, ale zas tak to nebolelo a tu jehlu jsem si nejdřív vyvařila.

Když krvácím, cítím se klidně a mám čistou hlavu. Je to, jako by ze mě odkapával jed. Když krvácet přestanu, láskyplně si svoje rány hladím. Dávám jim i pusu na dobrou noc.

Některé moje rány jsou čerstvé, na dříve neporušené kůži. Jiné jsou stará zranění, která jsem si znovu otevřela. Žiletky a vysouvací nožíky jsou nejlepší, jde to s nimi hladce a rychle. Nože jsou moc neohrabané a píchnutí jehlou málo krvácí.

Chcete vědět proč? Chcete vědět, proč někdo potají krvácí? Protože já si to zasloužím. Zasloužím si, aby mě někdo potrestal. Trestám se sama. Láska bolí a bolest je láska a ani jedna mě na tomhle světě nikdy neopustí. Každá kapka krve, která mi vyteče z žíly, dokazuje, že jsem naživu. Každá kapka dokazuje, že umírám. Každou kapkou ze mě odkapává jed, stéká mi po ruce, skapává mi po prstech.

Myslíte si, že jsem masochista.

Myslíte si, že mám sebevražedné sklony. Myslíte si, že mě znáte.

Myslíte si, že si pamatujete, jaké to je, když vám je čtrnáct.

Myslíte si, že mi rozumíte. Nerozumíte.

Krvácím pro vás.

1

Kdybych vám měl říct o životě Liama Bakera jen jednu věc, bylo by to tohle: když mu bylo osmnáct, skoro umlátil holku, která mu v kině převrhla na hlavu kyblík popcornu. Zůstala ochrnutá od pasu dolů.

Co se týče určujících událostí Liamova života, nic dalšího za zmínku nestojí, ani smrt jeho matky, ani jeho víra v Boha nebo tři roky, které strávil v psychiatrickém zařízení s ostrahou – to všechno může být do jisté míry přičteno té chvilce šílenství v kině.

„Chvilka šílenství“, tak to právě nazvala jeho psychiatrička. Jmenuje se doktorka Victoria Naparsteková a vypovídá před Revizním tribunálem pro duševní zdraví, kde vyjmenovává Liamovy úspěchy, jako by se snad chystal promovat na univerzitě. Doktorka Naparsteková je pohledná, mladší, než jsem čekal – je jí něco přes třicet, medově blond vlasy má stažené dozadu a sepnuté sponou ze želvoviny. Několik pramínků se jí uvolnilo a teď rámují její rysy, které by jinak působily celkem ostře. I přes své příjmení má glasgowský přízvuk, ne hrubý nebo hrdelní, spíš skotsky zpěvný, díky čemuž zní vesele a bezstarostně, dokonce i když jde o něčí svobodu. Zajímalo by mě, jestli ví, že její oči člověka spíš hltají, než aby ho vnímaly. Možná jí křivdím.

Liam sedí na židli vedle ní. Už jsou to čtyři roky, co jsem ho viděl naposledy, ale ta změna je stejně pozoruhodná. Už není neohrabaný a nekoordinovaný. Liam přibral a kontaktní čočky, kterými nahradil brýle, dělají jeho oči, od přírody bleděmodré, tmavší.

Na sobě má bavlněnou košili s dlouhým rukávem a džíny, jeho boty jsou špičaté podle poslední módy a vlasy má nagelované tak, že mu trčí ke stropu. Dokážu si představit, jak se na dnešní slyšení připravoval a dával si obzvlášť záležet na tom, aby vypadal co nejlépe, protože dobře věděl, jak moc je to důležité.

Z okna vidím obezděné nádvoří poseté rostlinami v květináčích a malými stromky. Zrovna tam cvičí několik pacientů, každý obývá svůj vlastní prostor, aniž by si všímal existence ostatních. Někteří udělají pár kroků jedním směrem a potom se zastaví, jakoby ponoření do myšlenek, a pak se najednou vydají na opačnou stranu. Jiní máchají rukama a pochodují kolem jako na vojenské přehlídce. Jeden mladý muž se chová, jako by promlouval k publiku, zatímco další zalézá pod lavičku, jako by se chtěl schovat před neexistující bouří. Doktorka Naparsteková pořád mluví.

„Během měsíců, kdy jsem s Liamem pracovala, jsem objevila ztrápeného mladého muže, který velmi tvrdě pracoval na tom, aby se stal lepším. Záchvaty hněvu má pod kontrolou a jeho sociální schopnosti se výrazně zlepšily. Poslední čtyři měsíce se účastnil našeho programu společného bydlení, kde spolupracoval s ostatními pacienty při vaření, uklízení i mytí nádobí, všechno podle jimi vytvořených pravidel. Liam působil jako uklidňující prvek – vůdce týmu. Nedávno jsme tu měli kritický incident, kdy si jeden z rezidentů vzal jiného rezidenta jako rukojmí, ohrožoval ho nožem a zabarikádoval dveře. Ochrance trvalo pět minut, než se do domu dostala, a Liam mezitím celou situaci uklidnil. Bylo úžasné se na to dívat.“

Zalétnu pohledem na tři členy tribunálu – soudce, zdravotnického odborníka a laika se zkušeností s mentálními poruchami. Přemýšlím, jestli vypadají „ohromeně“. Možná to jen nedávají najevo.

Tribunál musí rozhodnout, jestli by Liama měli propustit. Tak systém funguje. Když se má pacient za vyléčeného nebo se tomu blíží, zvažuje se jeho rehabilitace a případné propuštění. Potom je z nemocnice se zvýšenou ostrahou převezen na regionální zabezpečené oddělení k dalšímu léčení. Pokud se to osvědčí, dostává čím dál víc vycházek, nejdřív v areálu ústavu, později v okolních ulicích s doprovodem a nakonec bez něj.

Nemám tu žádnou oficiální pravomoc. Dnes jsem měl trávit svůj půlden na univerzitě v Bathu, kde poslední tři roky učím psychologii. Tak je to dlouho, co jsem nechal své klinické praxe. Jestli mi chybí? Ne. Pořád žije ve mně. Pamatuju si každého pacienta – řezače, trhače, závisláky, narcisty, sociopaty i sexuální predátory, ty, kteří byli moc vystrašení na to, aby se postavili světu, a ty, kteří ho chtěli do základů spálit.

Liam byl jedním z nich. Vlastně by se dalo říct, že je tady kvůli mně, protože to já jsem navrhl, aby ho oddělili od společnosti a poskytli mu léčbu místo toho, aby ho poslali do normálního vězení. Doktorka Naparsteková skončila. Usměje se a skloní se, aby něco pošeptala Liamovi do ucha, přitom mu stiskne rameno. Liam sice upírá oči na ni, ale nesoustředí se na její obličej. Dívá se jí do výstřihu halenky. Doktorka se vrátí na své místo a zkříží nohy pod uhlově šedou sukní.

Soudce vzhlédne. „Je tu ještě někdo, kdo by chtěl k tribunálu promluvit?“

Chvíli mi trvá, než se postavím. Někdy moje nohy nedělají to, co po nich chci. Můj mozek vyšle signály, ale ty buď nedorazí vůbec, nebo, stejně jako londýnské autobusy, dorazí všechny najednou a způsobí, že se moje končetiny zaseknou nebo se dají do pohybu dozadu, do stran a někdy i dopředu, takže to vypadá, jako by mě dálkovým ovládačem řídilo pomatené batole.

Říká se tomu Parkinson – progresivní, degenerativní, chronická, ale ne nakažlivá choroba, kvůli které ztrácím mozek, aniž bych přišel o rozum. Neřekl bych, že je neléčitelná. Jednou se lék najde.

Už jsem na nohou. „Jmenuji se profesor Joseph O’Loughlin. Doufal jsem, že bych mohl Liamovi položit pár otázek.“

Soudce sklopí bradu k hrudníku. „Jaký je váš vztah k tomuto případu, profesore?“

„Jsem klinický psycholog. S Liamem se známe. Vypracoval jsem jeho posudek před odsouzením.“

„Léčil jste Liama od té doby?“

„Ne. Jen bych rád pochopil souvislosti.“

„Souvislosti?“

„Ano.“

Doktorka Naparsteková se otočila a upřeně na mě kouká. Nevypadá to, že jsem na ni udělal nějak zvláštní dojem. Jdu do přední části místnosti. Přes zamřížovaná okna dopadá dovnitř denní světlo a tvoří na linoleu lesklé geometrické obrazce.

„Ahoj, Liame, pamatuješ si na mě?“

„Ano.“

„Pojď si sednout sem ke mně.“

Postavím dvě židle čelem k sobě. Liam se podívá na doktorku Naparstekovou a ta přikývne. Liam jde dopředu. Je vyšší, než si ho pamatuju, ale méně sebejistý než před pár minutami. Sedíme naproti sobě, naše kolena se skoro dotýkají.

„Rád tě znovu vidím. Jak ses měl?“

„Dobře.“

„Víš, proč tady dnes jsme?“ Přikývne.

„Doktorka Naparsteková a ti ostatní tady si myslí, že jsi na tom líp a že je na čase, aby ses posunul dál. Chtěl bys?“

Znovu přikývne.

„Kam půjdeš, když tě propustí?“

„Najdu si bydlení. Najdu si p-p-práci.“

Liam koktá méně, než si pamatuju. Zhoršuje se to, když je nervózní nebo naštvaný.

„Nemáš žádné příbuzné?“

„Ne.“

„Většina tvých přátel je tady.“

„Udělám si nové p-p-přátele.“

„Už je to dlouho, co jsme se viděli naposledy, Liame. Připomeň mi znovu, proč jsi tady.“

„Udělal jsem něco špatného, ale už jsem na tom líp.“ To je ono: doznání a výmluva jedním dechem.

„Tak proč jsi tady?“

„Vy jste mě sem poslal.“

„To jsem musel mít nějaký důvod.“

„Měl jsem p-p-poruchu osobnosti.“

„Co myslíš, že to znamená?“

„Někomu jsem ublížil, ale nebyla to moje vina. Nemohl jsem si pomoct.“ Naklání se dopředu, lokty na kolenou, oči upřené na podlahu.

„Zbil jsi děvče. Mlátil jsi ji a kopal. Rozdrtil jsi jí páteř. Zlomil jsi jí čelist. Prorazil jsi jí lebku. Jmenovala se Zoe Hegartyová. Bylo jí šestnáct.“

Každá z těch vět se rozléhá, jako bych bouchal do cimbálů přímo u jeho ucha, ale v jeho očích se nic nezmění.

„Mrzí mě to.“

„Co tě mrzí?“

„Co jsem u-u-udělal.“

„A teď jsi jiný?“ Přikývne.

„Co jsi udělal, aby ses změnil?“ Vypadá zmateně.

„Takové nepřátelství musí z něčeho vycházet, Liame. Co jsi udělal, aby ses změnil?“

Začíná mluvit o terapeutických sezeních a seminářích, které absolvoval, o kurzech sebeovládání a sociálních dovedností. Občas se podívá přes rameno na doktorku Naparstekovou, ale já ho požádám, aby se soustředil jen na mě.

„Řekni mi o Zoe.“

„Co o ní?“

„Jaká byla?“

Zavrtí hlavou. „Nepamatuju se.“

„Líbila se ti?“

Liam sebou cukne. „T-t-tak to nebylo.“

„Sledoval jsi ji z kina domů. Odtáhl jsi ji z ulice. Ukopal jsi ji do bezvědomí.“

„Neznásilnil jsem ji.“

„O znásilnění jsem nic neříkal. To jsi měl v plánu?“

Liam vrtí hlavou a tahá se za rukávy od košile. Pohled upírá na vzdálenou zeď, jako by sledoval nějaké neviditelné drama na plátně, které nikdo jiný nevidí.

„Jednou jsi mi řekl, že Zoe měla masku. Řekl jsi, že hodně lidí nosí masky a nejsou upřímní. Nosím masku i já?“

„Ne.“

„A co doktorka Naparsteková?“

Při zmínce jejího jména se Liam začervená.

„N-n-ne.“

„Kolik ti je, Liame?“

„Dvacet dva.“

„Řekni mi o svých snech.“ Zamrká na mě.

„O čem sníš?“

„Že se odsud dostanu. Začnu nový ž-ž-život.“

„Masturbuješ?“

„Ne.“

„Nevěřím, že to je pravda, Liame.“ Zavrtí hlavou.

„Co se děje?“

„O takových věcech se nemá mluvit.“

„Pro mladého muže je to velmi přirozené. Na koho myslíš, když masturbuješ?“

„Na holky.“

„Tady moc holek není. Většina personálu jsou muži.“

„H-h-holky z časopisů.“

„Doktorka Naparsteková je žena. Jak často ji vídáš? Dvakrát týdně? Třikrát týdně? Těšíš se na vaše sezení?“

„Je na mě hodná.“

„Jak je na tebe hodná?“

„Neodsuzuje mě.“

„Ale prosím tě, Liame, jasně, že tě odsuzuje. Proto je tady. Máš o ní někdy sexuální představy?“

Naježí se. Podrážděný. Znepokojený.

„Takové věci by se neměly říkat.“

„Jaké věci?“

„O ní.“

„Je to velmi atraktivní žena, Liame. Jen ji obdivuju.“

Pohlédnu mu přes rameno. Doktorka Naparsteková nevypadá, že by se jí ten kompliment zamlouval. Pevně svírá rty a pohrává si s přívěskem na krku.

„Co máš radši, Liame, zimu, nebo léto?“

„Léto.“

„Den, nebo noc?“

„Noc.“

„Jablka, nebo pomeranče?“

„Pomeranče.“

„Kávu, nebo čaj?“

„Čaj.“

„Ženy, nebo muže?“

„Ženy.“

„V sukních, nebo v kalhotách?“

„V sukních.“

„Dlouhých, nebo krátkých?“

„Krátkých.“

„Punčochy, nebo punčocháče?“

„Punčochy.“

„Barva rtěnky?“

„Červená.“

„Jakou má barvu očí?“

„Modrou.“

„Co má dneska na sobě?“

„Sukni.“

„Jakou barvu má její podprsenka?“

„Černou.“

„Neřekl jsem žádné jméno, Liame. O kom mluvíš?“

Rozpačitě ztuhne a zrudne ve tváři. Všímám si, jak mu levé koleno bezděčně poskakuje nahoru a dolů.

„Myslíš si, že je doktorka Naparsteková vdaná?“ zeptám se.

„N-n-nevím.“

„Nosí snubní prsten?“

„Ne.“

„Možná má doma přítele. Myslíš na to, co dělá, když odsud odejde? Kam jde? Jak vypadá její dům? V čem chodí do postele? Možná spí nahá.“

V koutcích úst se Liamovi sbírají bílé sliny. Doktorka Naparsteková chce, aby byl výslech ukončen, ale soudce jí nakáže, aby se posadila.

Liam se zkouší otočit, ale já se nakloním dopředu a položím mu ruce na ramena, přiblížím rty těsně k jeho uchu. Vidím kořínky vlasů smáčené potem a kousek pěny na holení pod uchem.

Zašeptám: „Myslíš na ni pořád, že jo, Liame? Na vůni její kůže, jejího šamponu, jemnou křivku jejího ucha, stín v prohlubni mezi jejími prsy… pokaždé, když ji vidíš, nasaješ víc detailů, abys mohl fantazírovat o tom, co jí chceš udělat.“

Liamovi se do tváří vžene krev a začne nepravidelně oddychovat.

„Fantazíruješ o tom, jak ji sleduješ domů – přesně jako jsi sledoval Zoe Hegartyovou. Jak ji odtáhneš z ulice. Jak tě prosí, abys přestal.“

Soudce mě najednou přeruší. „Neslyšíme vaše otázky, pane profesore. Prosím, mluvte hlasitěji.“

Kouzlo se vytratí. Liam si vzpomene, jak normálně dýchat.

„Omlouvám se,“ řeknu a letmo pohlédnu na revizní komisi. „Jen jsem říkal Liamovi, že možná pozvu doktorku Naparstekovou na večeři.“

„Ale v-v-vy jste ž-ž-ženatý.“ Všiml si mého snubního prstenu.

„Žijeme odděleně. Možná je paní doktorka volná.“

Znovu se nakloním dopředu a přiblížím svoji tvář až k jeho.

„Vezmu ji na večeři a potom ji odvezu domů. Vsadím se, že šuká jako motorová pila, co myslíš ty? Ty slušný a upjatý, chladný a odměřený, ty jsou jak utržený ze řetězu. Možná bys chtěl fantazírovat o tom.“

Liam znovu zapomněl dýchat. Jeho mozek jako by se dusil ve vlastní rozzuřené šťávě, řve jako kytarové sólo.

„Rozčiluje tě to, Liame? Proč? Řekněme si to na rovinu, ona není tak úplně tvůj typ. Je pěkná. Je vzdělaná. Je úspěšná. Proč by se zajímala o nešťastnou sadistickou svini, jako jsi ty?“

Liamovy oči nervózně kmitají sem a tam, jako by dostal injekci adrenalinu přímo do mozku. Vypálí ze židle a vleče mě s sebou přes celou místnost. Svět se na chvíli točí obráceně, jeho palce jsou v mých očních důlcích a jeho ruce mi stlačují lebku. Jen stěží slyším cokoli jiného než tlukot vlastního srdce, dokud se neozve dusot těžkých bot o linoleum.

Liama ze mě strhnou, stále nepřestává funět a křičet. Nemocniční ochranka mu zajistila ruce, ale on na mě pořád vyjíždí a vykřikuje, co všechno mi udělá.

Členové tribunálu se evakuovali nebo nalezli útočiště v jiné místnosti. Pořád slyším, jak vzpírajícího se Liama vlečou vzdálenou chodbou, kde okopává dveře a zdi. Victoria Naparsteková šla s ním, snaží se ho uklidnit.

Slzí mi oči a za zavřenými víčky se mi přelévají barevné hvězdy jako v kaleidoskopu. Vyškrábu se na židli a vytáhnu kapesník, abych si otřel obličej. Po několika minutách už zase normálně vidím.

Opráším si sako, zvednu svůj otlučený kufřík a vyrazím přes stanoviště ostrahy a zamčené dveře, až se ocitnu na parkovišti, kde se trapně a ošuntěle vyjímá moje staré Volvo kombi. Chystám se odemknout dveře, když se objeví Victoria Naparsteková. Na vysokých podpatcích nejistě klopýtá po nerovném asfaltu.

„Co to sakra mělo znamenat? Bylo to absolutně neprofesionální. Jak se opovažujete mluvit o tom, v čem chodím do postele! Jak se opovažujete mluvit o mém spodním prádle!“

„Omlouvám se, jestli jsem vás urazil.“

„Vy se omlouváte! Mohla bych vás obvinit z nevhodného chování. Měla bych vás nahlásit Britské psychologické společnosti.“

Její modré duhovky jsou v jednom ohni, nos má nakrčený.

„Mrzí mě, že to vidíte takhle. Jen jsem chtěl vidět, jak bude Liam reagovat.“

„Ne, chtěl jste dokázat, že nemám pravdu. Máte něco proti Liamovi nebo proti mně?“

„Ani vás neznám.“

„Takže nemáte rád Liama?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

PODĚKOVÁNÍ

Siennin deník

1