Václav Gruber

Hlavně ať ti udělá dítě

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Václav Gruber, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8967-7 (epub)

ISBN 978-80-243-8968-4 (mobi)

OPRAVDU DOBRÝ NÁPAD

Hlavně si od něj nech co nejrychleji udělat dítě, řekla tenkrát Lucie a tvářila se, že to myslí doopravdy vážně. Absurdní věta. Na první poslech. Lucie byla vždycky tak trochu cvok. No, byla… Možná je teď ještě větší. Bylo mi tenkrát skoro čtyřicet. Jasně, mladá holka, jenže… Našla jsem svého prince na bílém koni. Lukášek… Když si chlap půjčí od kamarádů z jezdeckého oddílu bílou kobylu, aby na ní dojel pro svoji holku doprostřed krajského města, asi o ni opravdu stojí. Dobře, trochu jsem si zapřeháněla, Slovany nejsou úplný střed Plzně. Ale v naší ulici nejspíš do toho večera živý kůň ještě nebyl. Přijel si pro mě princ na bílém koni a já v té chvíli měla pocit, že všechno předtím bylo jen tak, na zkoušku, a teď…

MINULOST

I.

„Hlavně si od něj nech co nejrychleji udělat dítě,“ pronesla Lucie rozhodným hlasem a odložila prázdnou sklenici na stůl. Hospůdka U Filipa v Mariánských Lázních byla skoro prázdná, a tak se číšník u stolu, kde seděly Erika s Lucií, objevil prakticky okamžitě. Ohnivě červený Luciin účes s několika dlouhými černými prameny vlasů by nepřehlédl, i kdyby měl narváno.

„Emilku, když mi doleješ ty, chutná to daleko líp. To bude tím jiskrným pohledem.“

Drobný číšník středního věku se jen zlehka uklonil.

„Děkuju, mně ne,“ zavrtěla Erika hlavou.

„Že by?“ Lucie se zvědavě podívala na kamarádku.

Zvědavě a nedočkavě.

„Ale ne, to bych přece nepila vůbec.“

„No, vy dva snad nemůžete mít blbý dítě, ale máš pravdu, riskovat se má jen tam, kde jde něco vyhrát. Takže příště jdeme na kafe. Nebo na čaj. Hele, co je vlastně zdravější?“

Erika pokrčila rameny.

„To vás na medicíně neučili?“

„To už je dávno. A kromě toho už je to teď nejspíš zase jinak, než to bylo tenkrát. Lucko, ty chceš mít děti?“

„Nevím.“

„Moc dlouho bys asi váhat neměla.“

„Proč? Kamil zase o tolik starší není.“

„Já teď nemyslela na Kamila,“ zasmála se Erika.

„No dovol, jsem ještě mladší než ty.“

„O půl roku.“

„Duševně určitě ještě o víc.“

„Tak to určitě.“

„Já jsem k mateřství ještě nedozrála. Ale ty…,“ Luciin hlas náhle zvážněl, „Eriko, já to myslím úplně vážně.“

Erika pokývala hlavou. „Já vím.“ Zamyšleně se podívala z okna a pak na kamarádku. „Já si to pořád ještě bojím přiznat. Lukáš je asi skutečně ten pravý. Ještě nikdy jsem takhle zamilovaná nebyla, Lucko. Nikdy.“

„No, co já pamatuju, tak určitě ne.“

„Jsem krásně zamilovaná a mám ho ráda. Moc.“

„Hele, Riko, přece nebudeš vybíjet svoje mateřský pudy na něm.“

„Ujišťuju tě, že to, co s Lukášem děláme, rozhodně není projev mých mateřských pudů.“

„Stejně je škoda, že jsi mě k tomu zatím nikdy nevzala. Co dneska večer? Dokud ještě nejsi těhotná.“

Erika se trochu usmála. Zažily jsme už spolu leccos. V Luciině bytě, který v podstatě tvoří jen ložnice a koupelna s obrovskou zabudovanou vanou, nebo spíš menším bazénem, u mě doma, na cestách po světě… To bylo. A teď je všechno jinak. Večer sem za mnou přijede Lukášek, přespíme u Lucky a zítra se vrátíme domů. Erika dopila zbytek červeného vína.

„Jasně,“ prohodila Lucie. „Dnes si ještě uděláme divoký večírek u mě doma a sem už příště půjdeme jen na kafe.“

II.

„Lukáši, ty vůbec nepiješ,“ Lucie dolila do všech tří skleniček na stole víno.

Lukáš zamyšleně otáčel skleničkou, ze které sotva upil. Tahle Eričina excentrická kamarádka ho opakovaně přiváděla do rozpaků. Je zvláštní, ale v podstatě hodná. A Erika ji má ráda.

„Co kdybychom si to víno vzali do vany?“ navrhla Lucie.

Erika si vybavila podobný večírek ve třech, při kterém seznámila Lucii s Kamilem, pacientem, který se jí taky líbil, ale který nakonec ve srovnání s Lukáškem zůstal bezvýznamný. Také jsme byli tři v tomhle bytě, pili jsme tenkrát sekt a já jsem se na rozdíl od Lucie s Kamilem nevyspala, protože… Protože už jsem byla dospělá a rozumná? Protože už jsem byla beznadějně zamilovaná to toho blonďatého mladíka, který teď sedí vedle mě a trochu fascinovaně zírá na Lucku… Na Lucku nežárlím, zažily jsme toho spolu hodně. Jen samy ve dvou, ale i jinak. Sex dovede být úžasná zábava. To bylo kdysi, v minulém životě.

Teď… Erika se podívala na Lukáše a zlehka ho pohladila po ruce.

„Já bych se jenom dívala,“ prohodila Lucie, napila se bílého vína a spiklenecky mrkla na kamarádku.

Dopadlo to podobně jako seznamovací večírek s Kamilem. Tentokrát zůstala v obývací ložnici s vínem Lucie, zatímco Lukáš s Erikou si užívali obrovskou vanu v Luciině atypické koupelně.

Po půlnoci potkal Lukáš Lucii v kuchyni. „Mám žízeň,“ pronesl trochu rozpačitě.

„Žízeň, nebo chuť?“ Lucie na sobě měla dlouhou černou noční košili, neprůhlednou, jen rafinovaně zvýrazňující tvary. A s dlouhým rozparkem na pravém boku.

Pohnula boky tak, že rozparek odhalil pravou nohu. Do poloviny stehna.

Lukáš sjel pohledem na vytetovaného hada. Viděl už Lucii v plavkách, a tak si dovedl představit spirálu hadího těla po pravé noze, přes bok a záda s hlavou pod pupíkem namířenou dolů.

„Chceš vidět, kam až dosáhne jazyk mého hada?“ Trochu se pohnula. Tam někde pod tou černou látkou se pohnula i hadí hlava…

Lukáš naprázdno polknul.

„Mě by zase zajímalo, kam až dosáhne tvůj jazyk.“ Lukáš se zamračil. „Zeptej se Eriky.“

Lucie se trochu zasmála a ustoupila, aby mohl dojít ke kohoutku s vodou. „Správná odpověď. Ale stejně tě vzrušuju, dobře to vidím. Dokonce i po hodině v koupelně s Erikou. Ale neboj se, neudělám ti nic, co by se Erice nelíbilo. Nebo co by jí dokonce vadilo.“

Lukáš si napustil do sklenice od vína vodu a vypil ji.

„Pamatuj si, pokud dostaneš chuť na jinou, mysli na mě. Se mnou to nebude nevěra.“

III.

Byla tma. Určitě po půlnoci. Teď v srpnu už jsou noci delší. Erika ležela na zádech na svojí polovině širokého lůžka a dívala se otevřenýma očima do stropu. Na druhé polovině zhluboka oddychoval Lukáš. Můj Lukášek. Princ na bílém koni… Erika trochu pootočila hlavu. Spí na zádech, a skoro vůbec nechrápe. Má bláznivá láska. Hlavně ať ti co nejdřív udělá dítě… Kdysi jsem to brala jako samozřejmost. Budu mít děti. Jednou, až… S Martinem jsme se seznámili ještě na škole. Spolužák z vedlejší studijní skupiny. Líbil se mi od prvního ročníku. Ve třetím si toho konečně všiml. Pak svatba, nastoupili jsme spolu na jedno oddělení. Oba jsme chtěli nejdřív udělat atestaci a chirurgie se nedá dělat jen část dne. Naštěstí jsme to dítě nestihli.

Erika se tak tři roky po promoci vrátila ke svému rodnému jménu Bornová, pevně rozhodnutá, že už to tak zůstane navždycky. Čerstvě rozvedená hezká hnědooká plavovláska s útlým pasem, štíhlými boky a pevným poprsím neměla nikdy nouzi o nápadníky. Teď už ale věděla přesně, co nechce. Podruhé už ne. Každý svůj další vztah už měla pevně pod kontrolou. O dítěti nějakou dobu nepřemýšlela. Chirurgie je dobrá náplň života pro aktivní ženu. Jejím životem prošlo několik mužů. Nešlo jen o sex, každého z nich měla ráda. I když každého trochu jinak. U některých ji i napadlo, že by mohli být otci, otci jejího dítěte. Po třicítce se myšlenky na dítě začaly vracet. Občas. Současně stále víc pronikala do chirurgie a primář Čermák v Týně ji nechal růst. Když se seznámila s Jaromírem, nějakou dobu to vypadalo, že by své porozvodové předsevzetí mohla porušit. Padesátiletý úspěšný právník, kultivovaný muž, ideální partner do společnosti, překvapivě dobrý milenec. Jenže Jaromír se na to díval jinak. Po třech letech byla Erika zase sama. Ne na dlouho. Architekt Kamil mohl být za Jaromíra plnohodnotnou náhradou. Pacient. V té době ještě ženatý s bestií Radkou. Erika se trochu ušklíbla, když si vybavila první setkání s tehdejší Kamilovou manželkou. Na chodbě chirurgického oddělení. Ženy vždycky vycítí, jak je to doopravdy. V té chvíli už byl Kamil po operaci, a tak si ho Radka odvézt nemohla. Zuřila… Zuřila a snažila se, aby to navenek nebylo poznat. Dobře věděla, že se jí situace vymyká z rukou a že Erika představuje nebezpečí.

V té chvíli jsem i já připouštěla, že tohle nebezpečí je reálné. Potkala jsem ale Lukáška, blonďatého studenta v džínové bundičce u kovového zábradlí… Erika se opřela o loket a zadívala se do tváře zhluboka oddychujícího spícího muže. Ten první den jsem si myslela, že budeš jen taková hračka. Odvedu si tě domů, bude to s tebou hezké, ale bude to jenom hra. Tak trochu pomsta za Jaromíra, tak trochu zpestření života zkušené ženy. Pohladila Lukáše po světlých vlasech. Trochu se ve spánku pohnul. Je v tobě daleko víc, než jsem si na první pohled myslela. Lucie měla pravdu. Nemyslet na věk a podobné nepodstatnosti. Lukášku, já tě miluju…

Znovu se pohnul. Něco nesrozumitelně zamumlal ze spánku.

Tak trochu jako malé dítě. Erika se usmála. Neboj se, na tobě si opravdu nechci ukájet mateřské pudy. Erika Lukáše zlehka políbila na rty. Ani to ho neprobudilo. Pomalu z něj začala stahovat přikrývku. Trochu sebou zavrtěl. Znovu ho políbila. Něžnost se postupně začala měnit v touhu. Přejela rty po jeho krku a hrudníku, špičkou jazyka se dotkla jeho prsní bradavky.

Konečně zareagoval. „Eriko,“ vydechl a objal ji volnou rukou kolem ramen.

„Pojď ke mně,“ zašeptala.

„Myslel jsem, že se mi o tobě zdá,“ řekl a přitáhl ji k sobě.

„Co se ti zdálo?“

„Ukážu ti to,“ vydechl.

Je krásné, když můžeme vpouštět sny do života.

„Chtěla bych mít dítě,“ zašeptala Erika, když se po současném vyvrcholení stulila Lukášovi do náruče.

„Teď?“

Jeho udivený pohled ji skoro rozesmál. „Já přece vím, že to nejde úplně okamžitě. Mám na to takový kurz, víš, šestiletý.“ Poprvé jsem viděla porod v pátém ročníku. Gynekologická klinika byla tehdy tady na Slovanech, kousek odtud. Moc mě to tenkrát nenadchlo.

„Já vím, že jsi nemyslela dnes. Ale stejně…“ Trochu to zastudilo.

„Neměli bychom počkat, až dodělám školu?“

Erika neodpověděla. Až doděláš školu… Nejdřív to může být skoro za pět let. Pět let… Co s námi bude za pět let… Ty nejspíš budeš s jinou a já… Chtěla bych mít dítě. Lukášku, kdybys věděl…

„Anebo alespoň než si najdu nějakou práci.“

„Jakou práci?“

Lukáš si Eriku přitáhl k sobě a položil si její hlavu na hrudník. „Když budeš doma s děckem, někdo nás přece bude muset živit.“

Najednou jí bylo úplně jinak. Takové to bývalo kdysi dávno, když ještě mohla svoje starosti a problémy přinést domů a tam je ze sebe všechny setřást. Mít někoho, o koho je možné se v kterémkoliv okamžiku opřít. Trochu nervózně potřásla hlavou. Ne, tohle nesmím. Nesmím zapomenout, že já musím zůstat tím pevným bodem, oporou. Každý sen jednou skončí a pak… Budu mít tvoje dítě a už nikdy nebudu sama. A zůstane mi i kousek tebe…

„Copak?“ Pohladil ji po vlasech.

„Lukášku, musíš přece dodělat školu.“

„Ale jo, to je jasný, rozložím si to na víc let a budu vydělávat. Stejně jsem počítal, že ve vyšších ročnících budu pracovat, abych měl po promoci nějakou praxi.“

„Lukášku…“

„Chceš s tím začít hned?“ Tak jak ji držel v náruči, převalil ji na záda.

„Ty jsi takový krásný blázen.“

„Tak jo, teď hned.“

„Teď to přece nejde.“ Zatvářil se nechápavě.

„Moderní antikoncepce je spolehlivá.“

„Co se dá dělat, tak si budeme užívat jen tak.“

„Lukášku, já jsem to myslela vážně.“

„To dítě? Já vím.“

Povzdechla. „Víš, já už tak moc času nemám.“ Odmlčela se.

Neodpověděl. O létech mezi nimi dvěma mluvili opakovaně. Vždycky s tím začala Erika.

„A chtěla bych dítě od tebe.“

„Jak dítě ode mě… snad naše dítě, ne?“

„Lukášku, mně je s tebou tak krásně, ale co bude za pět let, za deset…“

„Za pět let bude v předškoláku a za deset ve čtvrté třídě.“

„Já…,“ zaváhala, „já nechci, aby ses na mě vázal natrvalo, i kdybychom měli spolu dítě. Ale chci ho mít s tebou.“

Neřekl nic. Snažil se rozumět jejím obavám. Od první chvíle, kdy Eriku potkal, jí měl plnou hlavu. Teď už i srdce, duši… Občas se přinutil uvědomit si, že Erika je skoro o dvacet let starší. A co… Kdyby to bylo obráceně, nikdo by o tom nepřemýšlel. Co to je věk… Erika nevypadá ani na třicet. A já…

IV.

Erika seděla ve starém křesle ve větší ze dvou místností ateliéru akademického malíře Václava Březiny v Doubravce. V ruce držela velký keramický hrnek a usrkávala zelený čaj.

„A nebylo by rozumný, že bys mu tu ruku dala, když o ni tak úpěnlivě žádá?“ otočil se Václav od stojanu.

„To říká teď, že si mě chce vzít.“

„A kdy by to měl říkat?“

Erika neodpověděla, jen se zamyšleně zadívala na hrneček s čajem. „Takhle vůbec nevypadá zeleně. Skoro všechno je jinak, než to na první pohled vypadá.“

„Podle toho, co o něm vím, myslí to s tebou Lukáš doopravdy vážně,“ řekl Václav a pokračoval v práci.

„Ale jo, myslí to vážně, teď to opravdu chce. Ale co bude chtít za pět let, za deset, za dvacet…“

„Jeho děti chceš, ale jeho ne. To je divný ne? To by sis možná měla nechat udělat dítě a neříkat mu to.“

„To by nebylo fér,“ namítla Erika.

„A tohle je?“

„Já to s ním přece myslím dobře,“ Erika se kousla do dolního rtu.

„Ale no tak, nebreč, ty to s ním myslíš dobře, on to s tebou myslí dobře, oba to myslíte vážně, máte se rádi, tak proč to komplikujete? Vykašli se na věk. Když má někdo štěstí, je mu každý rok o rok víc. Když se to zastaví, tak to tedy rozhodně není žádná výhra.“

„Ale…“

„Nemysli už na to, co bude za deset let. Bůhví, co bude. Co když vás oba přejede příští měsíc autobus? Buď ráda, že Lukáše máš, podle mě to bude daleko lepší táta, než by byl Kamil.“

„Kamil teď žije s Lucií.“

„Doufám, že tě to nemrzí,“ trochu podezřívavě se na ni podíval.

„Ale vůbec ne. Já Lukáška miluju.“

„No vidíš, tak si to zbytečně nekomplikuj.“

„Počkám ještě alespoň rok.“

„Na co?“

Erika odložila hrneček s čajem na stolek a podepřela si hlavu oběma rukama. „Václave, já nevím, co mám dělat.“

„Říká se, že když nevíš, co dělat, nemáš dělat nic. To ale nesmí trvat moc dlouho. Oddechový čas nebývá dlouhý.“

„Jo, tohle už jsi mi jednou říkal. A když ani po oddechovém času nevím, co dál?“

„Poraď se. Se svým rozumem, se srdcem, s přáteli.“

„Rozum a srdce radí každý něco jiného. A opravdových přátel já moc nemám. Ty mi radíš totéž co srdce.“

„Tak vidíš. Co ostatní?“

„Lucie tvrdí, že je to jedno a že tomu mám nechat úplnou volnost, protože se to nakonec nějak seskládá samo.“

„Jenže ty jsi zvyklá rozhodovat a nenechávat věcem volný průběh.“

„Při mojí profesi je to snad pochopitelné,“ pokrčila Erika rameny.

„Hm. Co tomu říkají v nemocnici?“

„Většinou si myslí, že jsem se zbláznila,“ ušklíbla se.

„Mám pocit, že mě chápou spíš ti mladí.“

„To jsme snad my taky, ne?“ usmál se Václav.

„Jo. Ale už dost dlouho.“

„Nono, ty tedy dneska na svět koukáš hodně kriticky.“

„Zdravá skepse,“ řekla a sáhla znovu po hrnečku, „Václave, kolik je vlastně tobě?“

„Každý den trochu jinak, co z toho.“

„A slavíš narozeniny?“

„Ale jo, podle toho, jak se to hodí. Některý rok i víckrát, ale letos jsem se k tomu ještě nějak nedostal.“ Trochu poodstoupil od plátna a otočil se k Erice. „Jestli chceš, můžeme je oslavit dnes. Hele, můžeš ještě pít víno?“

„Můžu,“ zasmála se Erika, „neboj, ještě v tom nejsem.“

„Fajn. Vedle v ledničce jsou určitě alespoň dvě láhve bílého. Sauvignon od Štěpánka.“

„Tak jo.“ Erika odložila čaj, přistoupila k Václavovi, stoupla si na špičky a políbila ho na tvář. „Všechno nejlepší.“

„Dík. Pro dnešek jsem hotov. Vymyju štětce a můžeme nalévat.“

V.

Erika prošla dveřmi automaticky se otevírajícími na pokyn z fotobuňky. Skleněná přepážka oddělující klimatizovaný prostor nemocnice od léta. Do obličeje ji udeřil horký vzduch. Zastavila se. Tenhle pocit mám ráda. Horké léto. Jako na jihu. Dneska i tady ve střední Evropě bude teplá i tma. Vyšla před nemocnici. Za první bariéru mezi pracovním životem a soukromím. Zamířila k parkovišti, kde stála její jasně červená mazda. Dálkovým ovladačem auto odemkla, nastoupila a stiskla startér. I tady jsem ještě pořád v práci. Projela branou nemocnice a zahnula doprava. Další bariéra. Zapnula klimatizaci. Skutečná hranice mezi nemocnicí a domovem je na malém kopci mezi Týnem a Plzní. Nejvyšší bod cesty, ze kterého už silnice klesá ke krajskému městu. Teď ale Erika nemířila rovnou domů. Zbytek horkého letního odpoledne je škoda trávit ve městě. Erika se rozhodla, že pojede k přehradě. Plavky, ručník, deku a rozečtenou knihu hodila už ráno do kufru auta.

Vyjela z Týna. Silnice teď pár kilometrů vede mezi poli a pak vjede do lesů. Plzeň má krásné okolí.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

OPRAVDU DOBRÝ NÁPAD

MINULOST

I.

II.

III.

IV.

V.

ERIKA

LUKÁŠ

POKUŠENÍ JE SILNÉ, HŘÍCH JE SLADKÝ

TAM ZA MOŘEM JE AMERIKA

DEVĚT MILIMETRŮ

LUCIE

AMERICKÝ SEN

NA LOUCE ZA DVEŘMI