Copyright © 2005 by Lisa See

First published by

Translation rights arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency

All rights Reserved

Translation © Hana Plšková, 2006, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2006, 2019

ISBN epub 978-80-7565-545-5

POZNÁMKA AUTORKY

Při převodu letopočtů jsem se v románu řídila tradičními čínskými zvyklostmi. Třetí rok vlády císaře Tao-

-kuanga, kdy se Lilie narodila, je tedy rokem 1823. Tchajpchingské povstání začalo roku 1851 a skončilo v roce 1864.

Podle obecného přesvědčení vzniklo nu-šu před mnoha tisíci lety. Tímto záhadným jazykem, který měl pouze psanou podobu, se tajně dorozumívaly ženy ve vzdálené oblasti jihozápadní provincie Chu-nan. Zdá se, že na světě neexistuje jiný jazyk, jenž by vycházel výlučně z potřeb jednoho pohlaví.

TICHÉ SEZENÍ

Ve vesnici mi říkají „ta, která ještě neumřela“. Jsem vdova a dovršila jsem osmdesátý rok života. Dny bez manžela se vlečou. Už mi nezáleží na tom, jaké zvláštní pokrmy mi chystá Pivoňka nebo ostatní. Už se netěším na radostné události, které se s takovou lehkostí zabydlují pod naší střechou. Už mě zajímá jen minulost. Po všech těch letech vidím věci tak, jak jsem je nedokázala vidět dřív, dokud jsem byla závislá na rodině, která mě vychovala, nebo dokud jsem se musela spoléhat na manželovu rodinu, která mě živila. Teď můžu říct o svém životě všechno; nemám co ztratit a nezůstal skoro nikdo, koho by se má slova mohla dotknout.

Jsem dost stará, abych znala až příliš důvěrně své dobré i špatné vlastnosti, ostatně — často je ani nelze rozlišit. Celý život jsem toužila po lásce. Jako dívka a později jako žena jsem si uvědomovala, že nic nepomůže, když budu lásku chtít a přivolávat ji, a přesto neomluvitelná touha po ní stála u pramene všech problémů, které mě kdy potkaly. Přála jsem si, aby se mně má matka věnovala, aby mě ona i ostatní členové rodiny milovali víc. Ve snaze získat si je jsem byla poslušná — to je pro dívku ideální vlastnost, avšak až příliš ochotná udělat všechno, co po mně chtěli. V naději, že projeví aspoň sebemenší laskavost, snažila jsem se naplnit všechna jejich očekávání — třeba to, že po podvázání budu mít nejmenší nožku v kraji — a tak jsem si nechala polámat kosti, aby se má chodidla dala zformovat do ještě dokonalejšího tvaru.

Když se mi zdálo, že už tu bolest nesnesu ani minutu, když jsem slzami skrápěla zakrvácené obvazy, šeptávala mi matka do ucha, abych vydržela ještě hodinu, ještě den, ještě týden, a připomínala mi, jaká odměna mě za to čeká. Tak mě naučila, jak se vyrovnat nejen s bolestnými zkouškami podvazování či porodu, ale i s daleko mučivějším utrpením srdce, mysli a duše. Upozorňovala mě na mé nedostatky a přitom vysvětlovala, jak je mám využít ve svůj prospěch. U nás jsme takové podobě mateřské lásky říkali tcheng aj. Jak mě poučil můj syn, v mužském pojetí v sobě tento výraz zahrnuje dvě složky. První znamená bolest, druhá lásku. Obojí dohromady tvoří lásku mateřskou.

Podvazování změnilo nejen má chodidla, ale také mou povahu. Cítila jsem, že stejný proces proniká jakýmsi zvláštním způsobem do celého mého života a proměňuje mě z poddajného děcka v rozhodnou dívku a pak z mladé ženy, která se bez otázek podřizuje všemu, co po ní žádá manželova rodina, v ženu s nejvyšším postavením, která přísně trvá na dodržování venkovských pravidel a zvyků. Tvrdost, s jakou jsem se musela podrobit podvazování, se přenesla během čtyřiceti let z mých „zlatých lilií“ do mého srdce a v něm zakořenil pocit křivdy a bezpráví tak hluboko, že jsem už nikdy nedokázala odpustit těm, které jsem milovala a kteří milovali mě.

Mou jedinou vzpouru představovalo nu-šu, ženské písmo. Poprvé jsem porušila tradici, když mi Sněžný kvítek, má lao-tchung, spřízněná duše, která se mnou tajné písmo sdílela, poslala vějíř, jenž leží tady na stole přímo přede mnou, a pak znovu, když jsme se spolu sešly. Bez ohledu na to, co pro mě Sněžný kvítek znamenala, byla jsem pevně rozhodnuta stát se počestnou manželkou, hodnou snachou a svědomitou matkou. V dobách zlých bylo mé srdce odolné jako nefrit. Chovala jsem v sobě skrytou sílu, která mi pomáhala překonávat tragédie a soužení. Ale teď tady tiše sedím, jak velí ovdovělé ženě tradice, a je mi jasné, že jsem byla dlouhá léta úplně slepá.

Až na tři strašné měsíce v pátém roce panování císaře Sien-fenga jsem žila nahoře v pokojích určených pro ženy. Ovšem, chodila jsem do chrámu, jezdila zpět do rodného domu, dokonce jsem navštěvovala Sněžný kvítek, ale o světě venku toho vím pořád málo. Slyšela jsem muže, jak rozmlouvají o daních, suchu, vzpourách, ale to všechno mi bylo vzdálené. Můj svět, to je vyšívání, tkaní, vaření, manželova rodina, mé děti, vnoučata, pravnoučata a nu-šu. Můj život plynul docela obyčejně: po dnech dcery přišly dny spínání vlasů, po nich dny rýže a soli a teď už jen tiché sezení.

Jsem tu sama se svými myšlenkami a tím vějířem. Když ho zvednu, cítím v rukách jeho zvláštní lehkost, třebaže je v něm zaznamenáno tolik radosti a tolik smutku. Rychle ho rozevírám a s šelestem každého záhybu se mé srdce zachvěje. Před očima mi běží vzpomínky. Za těch uplynulých čtyřicet roků jsem v něm četla mnohokrát, a co je v něm, umím nazpaměť jako písničku z dětských let.

Pamatuji si den, kdy mi ho dohazovačka podala. Když jsem otevírala záhyby, prsty se mi třásly. Horní okraj krášlila girlanda lístků a v prvním skladu se vinul jediný vzkaz. Tehdy jsem znala jen málo znaků nu-šu, proto mi text přečetla teta. Vím, že u vás doma je hodná dívka znalá ženských dovedností. Ty a já jsme se narodily ve stejném dni téhož roku. Nemohly bychom se navzájem stát svým druhým já? Hledím na ty řádky malované jemnými tahy štětce a vidím nejen dívčí podobu Sněžného kvítku, ale také podobu ženy, kterou se jednou stane, ženy houževnaté, přímé a velkorysé.

Přelétávám očima další záhyby a vzpomínám na náš optimismus, radost, vzájemný obdiv a sliby. Uvědomuji si, že ty prosté girlandy symbolizují naše životy, životy obou lao-tchung. V pravém horním rohu vidím měsíc a záři, kterou nás oblévá. Byly jsme jako dlouhé výhony vinné révy, jejichž kořeny se proplétají jako stromy, které stojí tisíc let vedle sebe, jako párek mandarínských kachniček spojených navždycky. Do jednoho skladu Sněžný kvítek napsala: My dvě se máme tak rády, že pouto, které nás váže, nikdy neporušíme. A dál už vidím jen nedorozumění, zklamanou důvěru a dveře nenávratně zavřené. Láska byla pro mě něčím tak vzácným, že jsem se o ni s nikým nechtěla dělit, a kvůli tomu jsem ztratila osobu, která byla mým druhým já.

Ostatně pokud jde o lásku, pořád se mám co učit. Myslela jsem, že znám všechny její podoby, nejen mateřskou, ale i rodičovskou, manželskou i tu, která je spjata s lao-tchung. Setkala jsem se i s jinými formami lásky — s láskou soucitnou, s láskou úctyplnou i láskou z vděčnosti. Jenže když se dívám na tajný vějíř se vzkazy, které jsme si celá ta léta vyměňovaly se Sněžným kvítkem, uvědomuji si, že jsem nedocenila lásku nejvzácnější, tu, která vychází z hloubi srdce.

V posledních letech jsem psala mnoha ženám, jež se nu-šu nikdy neučily, jejich autobiografie. Není snad zármutku, trpkosti, bezpráví či tragédie, které bych nevyslechla. Zaznamenávala jsem nešťastné životy lidí pronásledovaných sudbou. Naslouchala jsem a všechno zapisovala. O ženských osudech toho vím spoustu, ale neznám skoro žádné příběhy mužů s výjimkou těch, které zpravidla vypravují o farmáři zápasícím s přírodou, o vojáku na bitevním poli či o osamělém muži vyrovnávajícím se s životními ztrátami. Ohlížím-li se za svým vlastním životem, vidím, že můj příběh zahrnuje prvky nejen ženské, ale i mužské. Jsem prostá žena a mé stesky jsou docela obyčejné, ale ve svém nitru svádím něco jako mužný boj mezi svou pravou povahou a člověkem, kterým jsem měla být.

Má slova patří těm, kteří už jsou na onom světě. Pivoňka, manželka mého vnuka, slíbila, že se postará o to, aby v den mé smrti byly tyto zápisky spáleny. Tak můj příběh předběhne mou duši. Kéž tyto stránky pomohou vysvětlit mé skutky našim předkům, manželovi, ale hlavně Sněžnému kvítku ještě dřív, než se s nimi všemi znovu setkám.

Dny dcery

LÉTA MLÉČNÝCH ZUBŮ

Jmenuji se Lilie. Světlo tohoto světa jsem spatřila pátý den šestého měsíce ve třetím roce panování císaře Tao-kuanga. Pchu-wej, má rodná vesnice, leží v Jung-mingu, vévodství Věčného jasu. Většinu zdejších obyvatel tvoří potomci etnického kmene Jao. Od vypravěčů, kteří přicházívali do Pchu-weje za mých dívčích let, jsem se dověděla, že příslušníci kmene Jao pronikli na toto území poprvé dvanáct set let před nástupem dynastie Tchang, ale většina rodin přišla až o sto let později, když musely utéct před mongolskými vojsky, která vpadla do severní oblasti. Třebaže místní lidé nebyli nikdy bohatí, jen vzácně se stávalo, že by ženy kvůli nedostatku peněz musely pracovat na polích.

My jsme patřili do rodové linie Ji, což byl jeden z původních a v kraji běžných klanů. Otec se strýcem si pronajali sedm mou půdy od bohatého statkáře, který žil daleko na západě provincie. Zúrodnili půdu pěstováním rýže, bavlny, kulkasu a plodin, které jsme potřebovali v kuchyni. Náš rodinný dům se nelišil od ostatních, i on měl dvě podlaží a byl obrácený k jihu. V oddělených prostorách horního patra se setkávaly dospělé ženy a spávala tam svobodná děvčata. V přízemí měla každá rodina svůj pokoj, zvláštní místnost byla vyhrazena zvířatům; uprostřed přízemí se nacházela hlavní světnice, v níž visely na trámu košíky s vejci nebo pomeranči a šňůry sušených čili papriček, aby se k nim nedostaly myši, slepice nebo zatoulané prase. U stěny jsme měli stůl se židlemi. Pec, na níž maminka s tetou vařily, stála v rohu protější zdi. Místnost byla bez oken, proto jsme měli především v horkých měsících kvůli světlu a čerstvému vzduchu otevřené dveře ven do uličky. Ostatní pokoje byly malé, podlahu tvořila udusaná zem, a jak už jsem řekla, žili jsme pohromadě se zvířaty.

Nikdy jsem nepřemýšlela o tom, jestli jsem byla šťastná nebo si jako dítě užila dost zábavy. Byla jsem docela průměrná dívka z docela průměrné rodiny v docela průměrné vesnici. Netušila jsem, že existuje jiný způsob života, a nijak mě to netrápilo. Přece si však pamatuji den, kdy jsem si začala všímat věcí kolem sebe. Dovršila jsem pátý rok a zdálo se mi, jako bych překročila nějaký důležitý práh. Před úsvitem jsem se probudila s pocitem, že se cosi lehounce dotklo mé mysli. To maličké podráždění způsobilo, že jsem celý den vnímala všechno kolem zjitřeně.

Ležela jsem mezi Starší a Třetí sestrou. Podívala jsem se přes pokoj na postel své sestřenky. Spanilá luna, stejně stará jako já, ještě spala, proto jsem potichu vyčkávala, až se některá ze sester probere. Tváří jsem byla obrácená ke Starší sestře, měla o čtyři roky víc než já. Ačkoli jsme spávaly na jedné posteli, neznala jsem ji dobře až do té doby, kdy mně podvázali chodidla a kdy jsem přešla do místnosti určené dospělým ženám. Byla jsem ráda, že jsem spala zády k Třetí sestře. Pokaždé jsem si říkala, že když je o rok mladší než já, nestojí za to, abych se jí zabývala. Myslím, že mě sestry taky nijak zvlášť nemilovaly a lhostejnost, kterou jsme navenek předváděly, byla jen maskou, pod kterou jsme skrývaly svou rivalitu. Každá z nás toužila po matčině pozornosti. Všechny jsme soupeřily také o tátovu přízeň. Všechny jsme doufaly, že budeme každý den aspoň chvíli se Starším bratrem, protože byl prvorozený syn, a tedy nejvýznamnější člen rodiny. Ve vztahu ke Spanilé luně jsem takovou řevnivost nepociťovala. Byly jsme dobré kamarádky a měly jsme radost, že zůstaneme spolu tak dlouho, dokud se neprovdáme.

My čtyři jsme si byly velmi podobné. Všechny jsme měly černé, nakrátko ostříhané vlasy, byly jsme štíhlé a skoro stejně velké. Přece jsme se však v něčem lišily. Starší sestra měla nad horním rtem mateřské znaménko, Třetí sestra nosila vlasy stažené do drobných chocholek, protože nesnášela, když je matka rozčesávala, Spanilá luna měla krásnou okrouhlou tvář a já zase svalnaté nohy od stálého běhání a silné ruce od toho, jak jsem nosila svého malého bratříčka.

„Děvčata!“ zavolala matka z přízemí.

To stačilo, aby se ostatní probudily a vylezly z postele. Starší sestra se hbitě oblékla a sešla ze schodů. Spanilá luna a já jsme jí nestačily, protože jsme musely obléct kromě sebe ještě Třetí sestru. Pak jsme všechny tři společně seběhly dolů, kde teta zametala podlahu, strýc zpíval ranní píseň, maminka, Druhého bratra na zádech, nalévala do konvice vodu na vaření a Starší sestra krájela šalotku na rýžovou kaši, jak my říkáme, na chung-ee. Ze sestřina spokojeného pohledu jsem usoudila, že si dnes ráno už vysloužila od rodiny pochvalu a pro zbytek dne bude mít pokoj. Potlačila jsem svou zlost, ale přitom jsem vůbec nepochopila, že to, co jsem teď považovala za samolibost, bylo předzvěstí smutné odevzdanosti, která zachvátí sestru po svatbě už natrvalo.

„Spanilá luno, Lilie! Pojďte sem! No pojďte sem!“

Teta nás takhle vítala ráno co ráno. Rozběhly jsme se k ní. Políbila Spanilou lunu a mě láskyplně poplácala po zadečku. Hned nato vstoupil strýc, zvedl Spanilou lunu ze země a dal jí pusu. Když ji zase spustil dolů, mrkl na mě a štípl mě do tváře.

Znáte staré přísloví o hezkých lidech, kteří si berou hezké lidi, a o nadaných lidech, kteří si berou zase nadané? Toho rána jsem dospěla k závěru, že strýc a teta jsou dva oškliví lidé, a proto se k sobě báječně hodí. Strýc, mladší bratr mého otce, měl křivé nohy, holou hlavu a kulatou hladkou tvář. Teta byla přitloustlá a zuby jí trčely z úst ven jako rozeklané kameny z krasové jeskyně. Její podvázaná chodidla byla dost velká, tak asi čtrnáct centimetrů, to znamená dvakrát tak dlouhá, než jsem měla po skončení bandáže já. Zlé jazyky ve vesnici tvrdily, že právě proto teta, ačkoli byla úplně zdravá a boky měla pěkně široké, nedokázala přivést na svět syna. Doma jsem nikdy takovou výčitku neslyšela, dokonce ani od strýčka. Pro mě představovali ideální manželství: on byl láskyplná Krysa, ona oddaný Vůl. Díky nim denně přicházelo k našemu rodinnému krbu štěstí.

Matka zatím nezaznamenala, že jsem vešla do místnosti. Kam až moje paměť sahá, vždycky to tak bylo, ale tentokrát se mě její nevšímavost hluboce dotkla. Zaplavil mě smutek a odnesl všechnu radost spojenou se strýcem a tetou, smutek, který mě ohromil svou tíhou. Zmizel však hned, jakmile mě o šest let starší bratr zavolal, abych mu pomohla venku. Narodila jsem se v roce koně, takže práci na čerstvém vzduchu miluju, ale ještě důležitější bylo, že budu mít Staršího bratra jen pro sebe. Napadlo mě, jaké mám štěstí, ale taky že mně sestry budou závidět, ale bylo mi to jedno. Když se mnou mluvil nebo se na mě usmíval, aspoň jsem cítila, že nejsem neviditelná.

Vyběhli jsme ven. Bratr vytáhl vodu ze studny a naplnil kbelíky. Odnesli jsme je do domu a znovu vyrazili ven, abychom připravili dříví na podpal. Když jsme měli celou hromadu, Starší bratr mi naložil na ruce tenké klacíky, sám posbíral zbytek a zamířili jsme domů. Podala jsem dřevo mamince a doufala, že mě pochválí. Není to pro malou holku zrovna lehké, vléct kbelík s vodou nebo nosit dříví. Ale maminka neřekla ani slovo.

Ještě dnes, po všech těch letech, cítím při vzpomínce na matku tíhu a přemýšlím o tom, co jsem už tehdy pochopila. Jasně jsem viděla, že pro ni neznamenám zhola nic. Byla jsem třetí dítě, druhé bezcenné děvče příliš malé na to, aby s ním ztrácela čas, dokud nebude jisté, že přežije léta mléčných zubů. Podívala se na mě způsobem, jakým se všechny matky dívají na své dcery — jako na dočasnou návštěvnici, která sice brzy odejde do domu svého manžela, ale do té doby je ji třeba živit a šatit. Bylo mi pět let, dost na to, aby mi už tenkrát došlo, že si její pozornost nezasloužím, ale přesto jsem se jí dožadovala. Jak jsem si přála, aby na mě pohlédla a mluvila se mnou tak jako se Starším bratrem! Ale i v tom okamžiku své první opravdové hluboké touhy jsem byla natolik bystrá, abych věděla, že matku teď ráno nesmím vyrušovat, protože má plné ruce práce; kolikrát mi už vyhubovala, že mluvím moc nahlas, nebo mě odehnala, že se jí pletu do cesty. Raději jsem tedy sama sobě slíbila, že budu po vzoru Starší sestry pomáhat tak nenápadně a svědomitě, jak jen dokážu.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Dny dcery

Léta mléčných zubů

Dny spínání vlasů

Dny rýže a soli

Tiché sezení