MŮJ

PŘÍBĚH

Běloruská „Amerikanka“

aneb Volby během diktatury

Andrej Sannikov: МОЯ ИСТОРИЯ

Белорусская „Американка“ или Выборы при диктатуре

copyright © Andrej Sannikov, 2015

transaltion © Magda Bělková, 2018

ISBN 978-80-7511-427-3

ISBN 978-80-7511-428-0 (epub)

ISBN 978-80-7511-429-7 (pdf)

VOLVOX GLOBATOR

PŘEDMLUVA

Narodil jsem se a vyrostl v Minsku. V samém centru města.

Měsíc před tím, než jsem se narodil, se v našem domě otevřelo kino „Centrál“, což fakt, že se dům nachází v úplném centru, ještě podtrhlo. Na konci dvora, za plotem, byla vidět zadní část budovy, postavené v maurském stylu. Byla to bývalá minská chorální synagoga, ve které se dnes nachází Ruské divadlo M. Gorkého.

Dům s číslem popisným 13 stále stojí tam, kde stával, ale co já pamatuji, několikrát se z politických důvodů změnila adresa. Nejdřív to byl prospekt Stalina, potom Lenina, ještě později Františka Skoryny a dnes – Nezávislosti. Zato porodnice, kde jsem přišel na svět, stojí stále ve Volodarského ulici.

Přímo naproti porodnice se nachází nejstarší minská věznice „Volodarka“, které se takto přezdívá právě podle názvu ulice. Dříve se věznici říkalo „Pishchalovský zámek“ podle statkáře Rudolfa Pishchally, který si stavbu objednal. Byli zde vězněni povstalci z roku 1831 a 1863, spisovatelé Vincent Dunin-Marcinkevič a Jakub Kolas, polský náčelník státu Józef Piłsudski nebo zakladatel a velitel Čeky, posléze KGB, Felix Edmundovič Dzeržinskij, kterému se říkalo běloruský Drákula.

Střední škola, č. 42, se také nachází na své původní adrese, v Komsomolské ulici, jen jeden blok od mého domu. Celý tento blok zabírá budova KGB a ministerstva vnitra. Zajímavostí je, že v sovětských dobách se na její fasádu vyvěšovaly obrovské portréty členů politbyra Komunistické strany Sovětského svazu, kdežto za fasádou, spolehlivě ukrytá před zraky zvědavců, je ta nejtemnější běloruská věznice – „Amerikanka“.

Deset let jsem chodil do školy kolem sloupového průčelí budovy KGB a náš maturitní večírek se odehrával v klubu Dzeržinského – v tom samém bloku, přímo naproti škole. Bavili jsme se, jak bývá zvykem, až do rána a úsvit jsme přivítali na letišti, na které to tenkrát byla z centra hodina chůze.

Pár bloků od mého domu se nachází Říjnové náměstí, dříve Centrální. V dobách Sovětského svazu se zde konaly přehlídky a lidové slavnosti. Kdysi se na něm tyčil ohromný Stalinův pomník, který byl v roce 1961 přes noc stržen.

V dubnu roku 2011 tu došlo k další explozi, tentokrát na zemi. Ve stanici metra byl spáchán teroristický útok, při němž umírali lidé.

Na druhou stranu od mého domu je náměstí Nezávislosti, dříve Leninovo náměstí, kde stojí budova parlamentu, jedna z mála budov, která přežila válku, památník konstruktivismu. V centru vládního komplexu, až do války největší budovy v Bělorusku, se tyčí socha Lenina stojícího na stupínku.

V této městské části jsem vyrostl a dobře ji znám, avšak před několika lety jsem se musel znovu seznámit jak s ní, tak se životem v ní, který zůstává očím veřejnosti skryt.

V roce 2010 v Bělorusku proběhly prezidentské „volby“, kterých jsem se účastnil jako kandidát. Hlavní události s těmito „volbami“ spojené se odehrály právě v centru Minsku, na náměstích a ve věznicích té části města, kde jsem vyrostl. Dočtete se o tom v mé knize.

SMEČKA

„Třeba to dopadne dobře. Neznepokojujte se tolik,“ projevil soucit plukovník Orlov, velitel vazební věznice KGB, zodpovědný za mučení vězňů zadržených v souvislosti s událostmi z 19. prosince. Už jsem zapomněl, jak přesně mi oznámil, že Danika mají v plánu umístit do dětského domova a že by mohlo pomoci, kdyby byl svěřen do pěstounské péče babičky a dědečka. Pořád jsem se nedokázal smířit s tím, že moje žena Ira je ve vedlejší cele. Stejně tak jsem si nedokázal představit, že se ta štvavá smečka nedokáže slitovat ani nad tříletým dítětem. Na chvíli jsem přestal vidět. Všude kolem mě byla jen černočerná tma a potom jakási nezřetelná skvrna.

„Nevěříte? No tak se podívejte,“ ukázal Orlov na chytrý telefon. Na obrazovce bylo otevřené okno nějaké webové stránky. Sklouzl jsem po něm očima a odvrátil se – nemohl jsem přečíst nic kromě loga.

Orlov to pochopil po svém: „Nevěříte té stránce? Podívejte se ještě jednou.“ Poklepal prsty na obrazovku a já najednou uviděl logo Charty – charter97.org.

Jakýmsi zázrakem, bez brýlí, jsem na obrazovce chytrého telefonu rozeznal informaci o pokusu unést Danika ze školky. Později jsem se dozvěděl, že prvních několik aktualizací stránek po tom, co byla kancelář Charty 97 zabrána, dělala Julia Bondarenkova, dcera Dmitrije. Pracovala ze svého bytu v Minsku a riskovala, že bude zatčena. Vnučka partyzána a dcera ilegálního pracovníka Julia přesně věděla, jak má postupovat. Web zachraňovali aktivisté Charty 97, kteří se tajně přesunuli do Vilniusu a bez peněz a střechy nad hlavou tam spustili web na plné obrátky. To, že šlo všechno velmi rychle, že web zachránili, byl hrdinský čin.

Zprávu o synovi jsem nasál jako houba, v hlavě mi vzápětí proběhla blesková analýza toho, co se děje – ani bych netušil, že je má mysl něčeho takového schopna. Pokusím se ji reprodukovat.

Šok z informace týkající se pokusu o únos Danika vystřídal záblesk naděje – stránky Charty fungují! Byl to zázrak. Už jsem věděl, že Natalia Radinová, redaktorka stránek, byla zatčena. Bylo logické předpokládat, že redakce byla obsazena a všichni, kteří měli s prací v ní něco společného, byli zadrženi. Ale jestli web fungoval tak rychle a informace se k Orlovovi dostaly už nějakého pětadvacátého prosince, znamená to, že z Minsku odcházejí objektivní informace. Ale že by byl najednou web pod kontrolou KGB? Je sotva pravděpodobné, že by informace o Danikovi pocházela od KGB, a ne od členů Charty. To znamená, že se spustil mechanismus solidarity a unést našeho syna v tichosti se nepodařilo. A už to je vítězství, protože se zcela jistě najdou lidé, kteří v této věci rodičům Iry, u kterých Danik zůstal, pomohou. Byl jsem o tom přesvědčen.

Toto všechno mi problesklo hlavou ve zlomku pouhé vteřiny a já byl schopen vynucený rozhovor s Orlovem plynule ukončit. Také mě zastrašoval tím, že nemusí být vydáno potvrzení o zdravotní způsobilosti Luciny Jurjevny, možné opatrovnice našeho syna – „má přeci problémy se srdcem“. Setkání s Orlovem se mi podařilo ustát, ale po všechny následující dny, hodiny i minuty jsem žil v neustálé hrůze a jednoduše jsem si zakazoval na Danika myslet, dokud jsem se nedozvěděl, že se otázka opatrovnictví vyřešila.

Později jsem zjistil, jak to všechno probíhalo na svobodě. Říkala a psala mi o tom Ira. Ji o této ohavnosti mimochodem informovali až 29. prosince, zřejmě až potom, co důkladně posoudili moje reakce a chování, aby se mohli připravit na to, jak bude reagovat ona.

Irina Chalipová:

O tom, jak se Danika pokusili unést z mateřské školy, se podle mého názoru psalo po celém světě. Proto se k tomu už nebudu vracet. Řeknu jen to, že ředitelka minské dětské školy č. 26 Liliana Strelská prokázala mimořádnou ostražitost, když celý pedagogický sbor rozmístila ke všem východům ze školky, aby si babička s dědečkem nemohli domů odvést vlastního vnuka. A vychovatelé a tety se tupě postavili do pozoru a nikdo z nich ředitelce neřekl: „Jdi do háje!“ Zajímalo by mě, jestli tato teta, jako vystřižená zpoza pultu sovětského bufetu, obdržela ocenění za strategické myšlení. A dostaly „vychovatelky“ za uposlechnutí i něco jiného než jen obvyklou prachbídnou výplatu? To nevím. Jejich osud mě ve skutečnosti vůbec nezajímá.

Do téhle školky už můj syn chodit nebude – v gestapu pro děti není místo.

A potom začalo peklo. A je dobře, že jsem o tom nevěděla. Podle běloruského rodinného práva je lhůta na ustanovení opatrovnictví půl roku. Je tam ale jeden článek, který se zřídkakdy využívá, a proto o něm nevědí ani mnozí advokáti. V tomto článku se píše, že lhůta na ustanovení opatrovnictví se zkracuje na jeden měsíc v případě, že rodiče zemřeli nebo byli zatčeni. Povšimněte si – ne odsouzeni, ale prostě zatčeni. Bere-li se v úvahu formální existence presumpce neviny, pak jakýkoli zatčený může být z vězení propuštěn ne až za půl roku, ale klidně zítra nebo za měsíc. Běloruská legislativa však předpokládá, že jste-li zatčen, jste mrtvý.

Mé matce, která okamžitě napsala žádost o svěření vnuka do své péče, nadiktovali dlouhý seznam dokumentů a upozornili ji na to, že do měsíce je třeba nashromáždit značné množství informací o zdravotním stavu, obejít všechny specialisty, přičemž všichni musí působit na poliklinice v místě trvalého bydliště. Podstoupit v Bělorusku vyšetření u všech specialistů během jednoho měsíce není možné. Například objednací doba k endokrinologovi je přibližně dva měsíce. Obejít je všechny během jednoho měsíce bylo zkrátka fyzicky nemožné. A pak náhle na pomoc přišlo to, čemu se říká solidárnost.

Vedoucí lékařka polikliniky matku doprovázela po jednotlivých ordinacích a všude ji vzali bez objednání. Přivírali oči nad některými diagnózami souvisejícími se stářím, aby se nezkomplikovalo rozhodnutí o přijetí dítěte do opatrovnictví. Mnozí z nich jí napsali číslo svého mobilního telefonu a říkali: „Jestli budete vy nebo vaše rodina potřebovat pomoc, zavolejte.“

Když si matka přijela do psychiatrické léčebny pro potvrzení o tom, že tam není registrovaná, řekli jí: „Jejda, ve vašem věku už takové potvrzení nevydáváme jen tak, musíte absolvovat konzultaci se specialistou.“ Matka se vypravila na vyšetření a naprosto se zděsila, když jí ukázali obrázek, na kterém byly nakresleny tři květiny a traktor, a zeptali se jí: „Co je tady navíc?“ Zhruba ty samé úkoly dávali mému synovi, který rovněž musel podstoupit vyšetření u psychiatra (u matky i Danika nakonec došli ke stejnému závěru, a to, že díky vysokému intelektu jsou si navzájem hodni).

Abych pravdu řekla, ve skutečnosti zachránila mého syna od dětského domova nenávist naší rodiny vůči státu ve všech možných podobách: od bytové správy až po vládu. Nebýt této nenávisti, Danika by s babičkou nenechali. Jde o to, že se před sedmi lety zjistilo, že moje matka má srdeční vadu a podstoupila složitou operaci, po které jí bez ustání doporučovali, aby si nechala přiznat invaliditu. V té době by to pro ni znamenalo příspěvek k důchodu a různé další výhody. Ale máma na to říkávala: „Běhat po úřadech? Stát ve frontách na potvrzení? Každý rok komisi dokazovat, že mi místo srdce nevyrostl ohnivý motor? Ať jdou někam!“ A to nás zachránilo. Protože invalidita člověka z pozice kandidáta na opatrovnictví okamžitě vylučuje.

Matka se mimochodem celé ty roky cítila skvěle. A v prosinci se z ničeho nic – přesněji řečeno, ne jen tak z ničeho nic – úspěšně zapomenutá srdeční příhoda opět připomněla. Máma si lehla na divan a začala přemýšlet: „Jestli zavolám záchranku, oznámí to na místní polikliniku, nepřiřknou mi opatrovnictví a Danika nám vezmou. Jestli nezavolám, můžu umřít. Ale taky umřít nemusím! Stojí za to, to risknout.“ A ona to riskla.

Téměř to samé se stalo i mé tchyni, Alle Vladimirovně. Obě babičky se spolu domluvily, že pokud mé matce nepřiřknou opatrovnictví, podá žádost tchyně. A tak si ani ona nemohla zavolat sanitku. A když srdeční záchvat skoro v tu samou chvíli postihl tchyni, ta si sice první pomoc nakonec zavolala, ale ohlásila se cizím jménem – představila se jako svoje sestřenice z venkova.

Když nakonec matka lehce se chvějící rukou otevřela dveře poslední ordinace, ordinace místního kardiologa, řekl jí: „Musíte užívat tyto léky.“ Matka mu odpověděla: „Já už je ale beru.“ A kardiolog se usmál: „Jistě, protože máte stenokardii, o které jsem do posudku nenapsal!“

Dalo by se říct, že matčino potvrzení o zdravotní způsobilosti by mohlo posloužit celému týmu kosmonautů. Je pravda, že KGB novinářům čas od času podstrčila nějaké dezinformace a na internetových stránkách se objevovaly titulky jako „Vláda už našla pěstounskou rodinu pro Danika Sannikova“. Moji kolegové začali matce volat a prosili ji, aby nejnovější zprávy okomentovala. Máma, která neměla počítač, protože domovní prohlídka proběhla i u ní doma a počítač jí byl zabaven, nevěděla, o čem je řeč. A tak začala telefonovat na sociálku, kde jí řekli, že do konce měsíce má veškerá práva ona a pěstounskou rodinu se zatím nikdo hledat nechystá. A zároveň se zajímali, zda má dostatek prostředků na výživu vnuka.

Matka odpovídala:

„Jak se mě na tohle vůbec můžete ptát?!“

„Neurážejte se,“ odpověděla jí inspektorka ze sociálky, Antonina Drugakova. „Ve své práci se s pozitivními emocemi moc nesetkávám.“

A vyprávěla jí, jak byla jednou jedna babička šťastná, že jejímu vnukovi našli vhodnou rodinu a že ho nemusí živit ze svého důchodu.

„Kdybych neměla dost prostředků, půjdu mýt podlahy. To ještě zvládnu,“ odpověděla moje matka.

Sadistický otřes, zinscenovaný Orlovem, mi byl vodítkem k tomu, jak se dál chovat ve vězeních a koloniích: nepropadat zoufalství, ale také se hned neradovat, když svitne naděje. Ovládat v zajetí své emoce je způsob, jak přežít. U mě toto ovládání dosáhlo děsivé úrovně: začal jsem ovládat i své sny. Jakýmsi nadpřirozeným způsobem jsem se naučil ve snu rozpoznat, že se jedná o sen, a ne o realitu, a pokud se sen ubíral tam, kam jsem nechtěl, to znamená, že se mi zdálo něco hezkého, donutil jsem se, abych se probudil. To se týkalo snů o domově.

Tohle všechno se stalo později, po prezidentských volbách, potom, co začaly ty nejkrutější represe vůči opozici a vůbec všem, kteří mají odlišný názor, v novodobé historii Běloruska, která dosud trvá.

ZAČÁTEK

To, jak to celé odstartovalo na veřejnosti, bylo nečekané. Kandidovat na prezidenta Běloruska jsem se rozhodl na konci roku 2009, ale s oznámením jsem nepospíchal. Na začátku března 2010 mě pozvali na natáčení talk show „Forum“, nezávislého běloruského televizního kanálu „Belsat“. Natáčení probíhalo ve Vilniusu a s manželkou jsme se rozhodli, že celá rodina pojede autem. Připojil se k nám Dmitrij Bondarenko. Už několik měsíců nás s Irou při překračování hranic nechávali být, nemuseli jsme podstupovat ponižující kontroly, nehledali u nás zakázané nosiče dat, a tak jsme se rozhodli, že s sebou na cestu vezmeme i Danika.

Ale na hranicích nás zastavili. Když k něčemu takovému dojde, existuje několik variant, jak budou pohraničníci, instruovaní KGB ať už po telefonu, nebo přímo na místě, jednat. Nejmírnější byla prohlídka, zdržení tak na hodinu, kdy bylo třeba vyplnit prohlášení, které ze zákona není třeba předkládat, pokud člověk nepřeváží něco zakázaného. Tentokrát pohraničníci dostali rozkaz jednat tvrději. Celníci prohlédli auto, prohrabali všechny věci, někam zmizeli a nás po celou dobu nepustili z auta. Byli pryč přes tři hodiny. Zabavili notebook, a dokonce ani tříletému Danikovi nedovolili jít na toaletu. Byl to jeho první střet se zrůdnou autoritou.

Informace o tom, že se chystám kandidovat, se už objevila v tisku a diskutovalo se o ní v opozičních kruzích. A tak se mě tajné služby snažily předem zastrašit. Nakonec nás pustili, byl už skoro večer, ale bez notebooku. Když jsme se ubytovali v hotelu, udělali jsme malou válečnou poradu a rozhodli se, že je čas mou kandidaturu ohlásit veřejně, jinak by si úřady mohly myslet, že mě zastrašily. A tak se také stalo, oznámil jsem to při natáčení onoho pořadu.

Mé rozhodnutí výrazně ovlivnila jedna důležitá okolnost: „udobřili“ jsme se se Stanislavem Šuškevičem, první hlavou státu nezávislého Běloruska. Ve skutečnosti jsem s ním neměl rozepře ani jsme se nehádali a já nechápal, proč se jeho vztah vůči mně najednou tak prudce zhoršil. Později mi vysvětlil, že uvěřil pomluvám jednoho gaunera. Asi deset let jsme spolu nemluvili, a dokonce jsme se ani nezdravili. Velmi mě to trápilo. Nejen že jsem si Stanislava Stanislavoviče vážil, ale byl jsem mu vděčný za jednoznačné stanovisko, které zaujal ke stažení jaderných zbraní z území Běloruska. Velmi mi to pomáhalo při mé práci na ministerstvu zahraničí. Ve světě byl Šuškevič bezesporu známý především tím, že spolu s Jelcinem a Kravčukem ve Viskuli podepsal smlouvu o vytvoření SNS. Za to si od lidí vysloužil čestný titul „Bělověžský zubr“. Dnes, na pozadí války na Ukrajině, už je jasné, že se mu v roce 1991 podařilo předejít krveprolití, občanské válce a zkáze. Sovětský svaz zanikl v poklidu a o to se významně zasloužil právě Šuškevič, který byl hostitelem tohoto historického setkání prezidentů v Bělověžském pralese.

Jednou jsme se společně setkali s Lechem Wałęsou v Gdaňsku a Šuškevič mu řekl:

„Lechu, pro mě jsi hrdina. To, co jsi udělal, je zkrátka neuvěřitelné.“

„Ne, Stasi,“ odpověděl Wałęsa. „Kdybys nerozpustil Sovětský svaz, tanky by se určitě vrátily. Proto jsi skutečným hrdinou ty.“

V roce 2009 jsme naše vztahy obnovili a Stanislav Stanislavovič mou kandidaturu podpořil.

Předcházela tomu velice dobře načasovaná Šuškevičova iniciativa, jejímž cílem bylo uspořádat debaty všech politických lídrů o situaci v Bělorusku. Několik takových setkání se podle všech zákonů konspirace odehrálo v jednom příjemném vesnickém domku. Probíraly se všemožné formy účasti v prezidentské kampani. Zpočátku se v zásadě nenabízelo nic nového: ty samé „primárky“, tentýž „jediný kandidát“ z řad opozice, vzrušené debaty a jednomyslné odsouzení týmu Alexandra Milinkeviče (kandidáta ve volbách v roce 2006), jehož pozice připomínala kolaboraci. Nicméně pro mě byly tyto schůzky nesmírně užitečné. Hledal jsem tam odpovědi na dvě otázky: zda existuje kandidát, kterého bude možné podporovat v budoucí kampani, a kdo by v té kampani mohl být spojencem našeho týmu. Odpověď na první otázku byla bohužel negativní. S kandidáty jsme se už spálili jak v roce 2001, tak v roce 2006. Odpověď na druhou otázku také nebyla uspokojivá, jelikož různé skupiny usilovaly o příliš rozdílné cíle a nebyla snaha přijít s vítězným scénářem.

Zato Šuškevičem organizovaný brainstorming ho podle mě definitivně utvrdil v tom, aby moji kandidaturu podpořil.

Ještě jeden člověk ovlivnil mé rozhodnutí kandidovat. Tento muž byl legenda, v dobách druhé světové války nepolapitelný „kurýr z Varšavy“, „nepřítel č. 1“ komunistického Polska, zakladatel a první ředitel polské sekce Rádia Svobodná Evropa, poradce čtyř prezidentů USA – Jan Nowak-Jeziorański. Za seznámení s ním jsem vděčen zakladateli a prvnímu předsedovi Svazu Poláků v Bělorusku, Tadeuszi Gawinovi. S Tadeuszem jsme se seznámili ještě v dobách založení Charty 97 a dodnes k sobě chováme přátelské vztahy a úctu. Tadeusz, poctivý člověk a muž cti, toho udělal mnoho pro polskou menšinu i pro běloruskou demokracii.

A byl to právě on, kdo v roce 2003 pozval Jana Nowaka-Jeziorańského do Grodna a poprosil mě, abych se tam s ním setkal. Jeli jsme společně s Dmitrijem Bondarenkem a Olegem Bebeninem a „dědeček“, jak jsme mu mezi sebou říkali, si nás svým kouzlem okamžitě získal. Bylo mu už devadesát let a po každé hodině a půl si musel udělat přestávku a odpočívat. To však panu Janovi nezabránilo v tom, aby do sebe u večeře obrátil několik skleniček brestské vodky Berezovaya, která mu mimochodem velmi chutnala.

Po setkání v Grodnu zveřejnil Jan Nowak v polských novinách „Gazeta Wyborcza“ článek s názvem „Probudit Bělorusko“, který pojednával o tom, že je nezbytné podpořit běloruské demokratické síly, a o tom, že taková podpora koresponduje se státními zájmy Polska. Já jsem potom na jeho žádost několikrát přijel do Varšavy, sám i s kolegy, diskutovali jsme o situaci v Bělorusku a přemýšleli jsme, jak by bylo možné dosáhnout demokratických změn a co pro to Západ musí udělat. A nebyly to jen teoretické úvahy. V zimě v roce 2004 jel Jan Nowak do Washingtonu, kde v oficiálních kruzích i s nevládními organizacemi uspořádal jednání o situaci v Bělorusku. Když se z Washingtonu vrátil, pozval mě do Varšavy a řekl: „Já už svůj úkol splnil, upozornil jsem na důležitost Běloruska, a teď je řada na vás. Věřím vám a věřím ve vás. Viděl jsem v Bělorusku lídry, kteří by byli schopni vládnout zemi a provádět reformy. A teď byste tam měl jet vy, všechny nezbytné kontakty a doporučení vám dám.“

Na jaře 2004 jsem se vydal do Spojených států a přesvědčil jsem se tam o bezvýhradné autoritě a vlivu Jana Nowaka-Jeziorańského. Skutečně se mu podařilo podnítit americký establishment, obnovit zájem o Bělorusko a jeho jméno otevíralo dveře kanceláří vysoce postavených činovníků. Schůzky mi pomáhali zorganizovat američtí přátelé Jana Nowaka ještě z dob polské Solidarity, a dokonce mi poskytli kancelář, kde jsem mohl pracovat a kde setkání probíhala. „Dědeček“ mě poprosil, abych mu dal vědět, kdyby se některá z naplánovaných schůzek nevydařila. Několikrát taková situace skutečně nastala, ale po telefonátu nebo faxu Jana Nowaka se vždycky všechno brzy vyřešilo. Vysoce postavení společníci mi na takových schůzkách obyčejně říkávali: „Nemohl jsem Janově prosbě nevyhovět.“

Na jedné takové schůzce se Zbigniewem Brzezinským jsem mu předal kuriózní dárek: jeho vlastní knihu „Velká šachovnice“ v ruském překladu, s mým podpisem. Když jsem mu knihu podával, profesor Brzezinski se na mě zmateně, skoro až znepokojeně podíval, ale když si vyslechl mé vysvětlení, řekl bych, že ho to dojalo. Jde o to, že toto jeho klasické geopolitické dílo jsme si s Dmitrijem Bondarenkem a Leonidem Malachovem hlasitě předčítali, diskutovali jsme o něm a přeli se, když jsme v březnu roku 2003 seděli ve vězení za organizaci protestní demonstrace. Všichni tři jsme se na „Velkou šachovnici“, kterou jsem teď Brzezinskému předal, podepsali.

Zimní cesta do Washingtonu nezůstala pro devadesátiletého Jana Nowaka bez následků. Onemocněl zápalem plic, z kterého se už nikdy nedokázal zotavit. Jan Nowak-Jeziorański zemřel ve Varšavě dne 20. ledna 2005. O Bělorusko se zajímal až do konce svého života. Jiný legendární Polák, Bronisław Geremek, kdysi pronesl historický výrok: „Poláci mají vůči Bělorusku morální dluh. Bělorusové potřebují naši pomoc, aby se mohli stát svobodnými.“ Jan Nowak-Jeziorański se podle mě stal vzorem toho, jak Poláci tento závazek vnímají.

Setkání s Janem Nowakem, jeho víra v demokratické Bělorusko, jeho sympatie k lidem, se kterými se setkával, a jeho slova, jež pronesl ve Washingtonu o tom, že v Bělorusku jsou lídři na evropské úrovni, se stala silným argumentem pro mé rozhodnutí kandidovat na prezidenta Běloruska.

Mé účasti ve volbách požehnal i Michail Afanasjevič Marinič, pravděpodobně nejzkušenější politik v Bělorusku. Byl primátorem Minsku, poslancem, ministrem a velvyslancem v České republice a v Lotyšsku. Velmi dobře jsme spolu vycházeli, když jsem pracoval na ministerstvu zahraničí a Michail Afanasjevič byl ministrem vnějších ekonomických vztahů.

V roce 2001 sám Marinič kandidoval na prezidenta. Lukašenko, známý svou pomstychtivostí, neměl v plánu promíjet neposlušnost. V roce 2004 byl Marinič zatčen a obviněn z krádeže technického vybavení své organizace „Obchodní Bělorusko“, které bylo majetkem amerického velvyslanectví. Velvyslanectví předložilo dokumenty, které toto nesmyslné obvinění vyvrátily, ale Mariniče to nezachránilo. Byl odsouzen k pěti letům odnětí svobody. Mimochodem, jako svědek obžaloby u soudu vystupoval běloruský zaměstnanec amerického velvyslanectví. I toto je v Bělorusku možné.

Když byl Michail Afanasjevič zatčen, spustili jsme kampaň za to, aby byl uznán vězněm svědomí a okamžitě osvobozen. Kampaň jsme vedli spolu s Mariničovými syny Igorem a Pavlem, se kterými jsme se sblížili.

Marinič si odseděl dva roky z pěti, ve věznici prodělal mozkovou mrtvici a sotva přežil. Ve skutečnosti ho však zachránil jiný politický vězeň, o jehož propuštění jsme rovněž usilovali, Alexandr Vasiljev, alias San Sanyč (později se také aktivně podílel na mé kandidatuře). Byl to on, kdo upozornil na skutečnost, že Marinič není v karanténě. San Sanyč vyvolal rozruch, zveřejnil tuto znepokojivou informaci a teprve tehdy byla správa věznice donucena Mariničovi pomoci. Přežil jen zázrakem. Po prodělání mrtvice ho nechali umírat v cele bez léků a lékařské pomoci. Očividně se jednalo o příkaz, který přišel shora, ne od správy věznice.

Na svobodu se dostal s podlomeným zdravím, avšak odhodlaný nadále usilovat o to, aby v Bělorusku došlo ke změnám. Snadno se s ním diskutovalo a hledaly se možnosti spolupráce. Do mé prezidentské kampaně se zapojil i jeho syn Pavel, energický, společenský a tak trochu dobrodruh a hráč – to je přesně to, co je pro kampaň potřeba. Paša se také musel po zatýkání 19. prosince 2010 skrývat, utekl tedy z Běloruska do Litvy. Jakmile byl v bezpečí, nemohl si odepřít to potěšení a zavolal na telefon, který státní bezpečnost zabavila jeho matce. Když se ujistil, že na druhém konci je příslušník KGB, řekl mu, co si o něm myslí, co si myslí o jeho nadřízených, Lukašenkovi atd. Jeho výrazy samozřejmě...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Prední tiráž

Předmluva

Smečka

Začátek