Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

O zberateľoch a zbierkach slovenských rozprávok

Jiří Polívka

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2013 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2013 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Jaroslav Geňo, Viera Studeničová, Andrea Jánošíková, Bohumil Kosa, Jana Pálková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0025-4

Pôvodná publikácia

Jiří Polívka. Súpis slovenských rozprávok. Sväzok I. Kníhtlačiarsky účastinársky spolok. Turčiansky Sv. Martin 1923. 335 d. Fr. Heřmanský obstaral slovenskú úpravu.

Bibliografické poznámky

Súpis slovenských rozprávok (Collection de contes slovaques populaires)

Napísal Dr. Jiří Polívka.

Slovenskú úpravu obstaral Fr. Heřmanský.

Sväzok I.

Vydala Matica slovenská s podporou Českej akademie věd a umění.

V Turčianskom Sv. Martine

Tlačou vlastnou a Kníhtlačiarskeho účastinárskeho spolku

1923

Poznámka upravovateľova

Pri úprave Súpisu slovenských rozprávok uvádzam po vôli p. pôvodcu všetky texty z rukopisov vcelku verne. Ukážky v úvode sú odtlačené diplomaticky, aby bolo vidno, aký rozdielny je pravopis rukopisov, v diele samom po rozhodnutí správy Matice Slovenskej v rozprávkach, písaných starým pravopisom t. r. bratrským, prepisujem w na v, ſ na s, ſſ na š, g na j, ǧ na g, j na i atď.; kde sa tak stalo, poznamenávam pri každom texte.

Súpis je dielo veľmi rozsiahle, preto ho vydávame po čiastkach. Vyjde asi v šiestich takýchto sväzkoch do dvoch rokov.

V Turčianskom Sv. Martine, v 60. výročí založenia Matice Slovenskej.

Předmluva

Úkolem díla, jehož první svazek předkládám veřejnosti, jest předložiti úplný a soustavný soupis všech slovenských prosaických podání, která byla od počátku XIX. století až do vzplanutí světové války zapisována a zpracována, tištěna anebo zůstala v rukopisech. Reprodukuji jednotlivé povídky jednak ve výtahu, jednak v celých a věrných přepisech, a to ze starších i novějších rukopisných sbírek ty, které nebyly pro tisk upraveny a které mají pro historii látek povídkových větší význam. Při tom podávám texty starších rukopisů v přepisech docela přesných, zachovávám dokonce i původní pravopis, třebas by se jevil neústrojným. Pohlížím na tyto zápisy ze sklonku 30-tých a ze 40-tých let stejně jak na staré rukopisy středověké, jež se otiskují i se všemi zkratkami, ač tyto zkratky pro poznání jazyka památek samých nemají významu. Zachovával jsem původní grafiku tím spíše, ježto jsem se obával, že by se přepisem podle pravopisu nyní obvyklého mohla někde setříti nějaká ne bezvýznamná dialektická zvláštnost. Kromě toho mínil jsem, že těmito ukázkami pravopisu prvních spisovatelů a zakladatelů nového slovenského písemnictví se podávají nejen příspěvky k přímějšímu poznávání jejich práce, než vůbec k dějinám slovenského pravopisu.

Vedle čistě slovenských podání pojal jsem do soupisu ještě povídky zapsané u maloruských obyvatelů východoslovenských stolic a polských v stolici Spišské, neboť zajisté toto obyvatelstvo žije celkem týmž životem duševním, jako slovenské, se kterým se neustále úzce stýká. Ovšem jest u každého takového podání výslovně uvedeno, kde bylo zapsáno, a uvádí se za slovenskými versemi.

Nemalou starost působilo při ohromném počtu slovenských lidových povídek soustavné a zároveň přehledné jich uspořádání. V literatuře máme sice již pozoruhodný pokus o systematisaci pohádek od výborného finského badatele Antti Aarne: Verzeichnis der Märchentypen (Helsinki 1910, FF Communications Nr. 3). Ale tu jsou příliš málo rozeznávány skutečné látky pohádkové od jejich jednotlivých motivů, a tento pokus nenalezl mimo Finsko dosud následovníka. Jest ovšem zpracován na základě finského materiálu. Pro cizí učený svět chceme ve svém díle jen poukazovati na toto číslování. Prof. dr. Václav Tille pokusil se o jiné systematičtější seskupení třebas jen vlastních pohádek v užším smysle toho slova, ne všech prosaických podání, ve svém seznamu českých pohádek, který již před několika lety předložil České akademii. Již proto, aby seznam slovenských pohádek byl stejně spořádán jako seznam českých a pro snadnější jich srovnávání, vyžádal jsem si od prof. Tille, abych podle jeho vzoru mohl sestaviti své dílo. Avšak při postupu své práce dospěl jsem k mínění, že je třeba vrátiti se především k staršímu dělení pohádek podle hlavních nositelů dějů pohádkových, na pohádky báchorkovité se živly nadpřirozenými, na povídky, jichž děj převzat z obecného života, povídky rázu novelistického a humoristického, žertovného a nakonec anekdotického; zvláštní skupinu tvoří legendy a především látky zvířecí a bájky. Pověsti konečně jsou vesměs téměř skupinou samostatnou. Uvnitř těchto hlavních skupin přidržoval jsem se dosti věrně celkem soustavy Tillovy. České jeho dílo dosud nebylo vytištěno pro velké nesnáze, které činila doba poválečná vydávání zvláště děl vědeckých. Zatím Tille vydal značnou část svého díla jazykem německým r. 1921 v připomenuté publikaci finské (FF Communications Nr. 34) a v něm své rozdělení českých pohádek velice důkladně přepracoval a změnil. Jak bude uspořádána látka v konečném vydání jeho českého díla, není mi známo. Tím budiž vysvětleno, že rozvrstvení látky mezi obdobnými spisy profesora Tille a mým bude namnoze různé.

Knihu i tak velice obšírnou nechtěl jsem zatěžovati důkladnějšími výklady a bibliografickými poznámkami k jednotlivým povídkám, nechtěl jsem, ba ani nemohl jsem opakovati své komentáře vytištěné v jiných pracích. Obmezil jsem se na pouhé a stručné odkazy na odborná díla pohádkoslovná a látkovědná, kde rozmanité a četné varianty slovenských povídek se vypočítávají.

Na samém konci díla umístím některé všeobecnější poznámky o podáních slovenského lidu.

Práce moje trvala dlouhá léta s různými menšími většími mezerami.

Vydávaje první svazek, pokládám za svou milou povinnost vysloviti nejvřelejší díky všem, kdož mne podporovali při této mé práci a kdož přispěli k vydání mého díla. Správa Musea v Turčanském Sv. Martině, především prof. dr. Jozef Škultéty, zapůjčovala mi do Prahy na delší dobu se vzácnou ochotou rukopisné sborníky. Později mi prof. Bohumil Tesař v Turčanském Sv. Martině laskavě opatřil přepisy různých rukopisných textů. Když konečně dílo v rukopise bylo dokončeno a šlo o jeho vydání, byla to Matice Slovenská, která se rozhodla, že je vydá sama. Za to děkuji zvláště pp. správcům Matice Slovenské prof. dr. Jozefovi Škultétymu a prof. dr. Jaroslavovi Vlčkovi.

Česká Akademie věd a umění přispěla po návrhu své třetí třídy r. 1921 na vydání větší částkou, než obyčejně povoluje na literární a vydavatelské podniky jiných společností, udělivši deset tisíc Kčsl. I této podpory budiž tu vděčně vzpomenuto.

Dílo mé, původně sepsané jazykem českým, mohla ovšem Matice Slovenská vydati jen jazykem slovenským. Mé díky obzvláštní buďtež vzdány tajemníkovi Matice Slovenské prof. Fr. Heřmanskému, který se s horlivostí jemu vlastní ujal této práce, nespokojiv se však pouhým převádéním mého spisu do slovenštiny, než přispěv ještě hojnými radami k zlepšení a zdokonalení mé knihy, začež mu na tomto místě vzdávám vřelé díky.

V Praze dne 6. května 1923

Jiří Polívka

I. Prví sberatelia

Terézia Artnerová. Alojz svob. pán Medňánsky a i.

Na Slovensku tak, ako v západnejších zemiach nášho národa, pozornosť mladých literárnych síl, vystupujúcich do popredia v druhom desaťročí 19. stol., bola obrátená temer výlučne na jednu iba vetev ľudových tradícií, na piesne. S Kollárom pracovali Ján Benedikti, Šafárik a Palacký „o plánu ku sbírání a vydávání národních zpěvů a jiných knih“.[1] Iné tradície ľudové nevzbudzovaly ešte ich pozornosti, hoci mohol tu pôsobiť tiež príklad iných národov. Na našich mladých sberateľov účinkovaly sbierky ruské od sklonku 18. storočia, účinkovala i prvá srbská epochálna sbíerka Vuka St. Karadžića. Znali sbierku ruských piesní Čulkova z r. 1780, ale neznali akiste ešte jeho sbierky rozprávok, ktorá toho roku začala vychodiť a prinášala okrem iných tiež rozprávky, kolujúce medzi ľudom, čo i silno spracované.[2] Piesne boly pokladané za najhlavnejší a najdôležitejší výron ducha národnieho, v nich sa videl hlavní prameň pre poznanie jazyka ľudového; „z písní jen možno poznati dialekt“, čítame v 1. čísle Hromádkových „Prvotin pěkných umění na r. 1817“.

Tu i tu zapisovali niektoré národnie „rozprávky“, ako hovorieval Kollár, ktorý pripomína v svojich Zpievankách (II, 503) niektoré osobnosti, ako paniu Zuz. Burovú, manželku učiteľa v L. Sv. Mikuláši, a Martina Suchániho, lekára v Pešti, od ktorých prevzal niektoré rozprávky do svojej sbierky, a to ako doplnok na vysvetlenie niektorých piesní o Ježibabe a o Tátošovi (I, 12, 13, 420, 499), potom učiteľskú dcéru Antoniu Mrlianovú (II, 499). Sám o sebe Kollár dodáva, že počul také rozprávky v svojej mladosti v kremnickej škole a inde (I, 420); o hre na kozu pripomína, že je na Slovensku už teraz známa temer len ako rozprávka.

Viacej pozornosti a prv asi než títo domáci milovníci ľudových tradícií venovaly prozaickým podaniam slovenského ľudu iné dve osobnosti, ktoré Kollár uvádza, a to Terezia Artnerová (1771 — 1830) a Alojz svob. pán Medňánsky z Medeša (1784 — 1844).

Prvá, „pověstná spisovatelkyně básnířka německá, zdržovala se často v Nitranské a Trenčanské stolici na statcích baronů Zay, jmenovitě v Bučanech, v Ozorovicích atd.“, kde dala sbierať prostonárodnie spevy a rozprávky, prekladala ich do nemčiny, prispela tiež k sbierke Kollárovej. Kollár pripomenul (I, 412) slovenskú povesť, ktorú vytlačila r. 1821, o tanci víl z okolia Žiliny v Hormayer-Medňánskeho Taschenbuch 1822, str. 240. Sú to duše mladúch, ktoré umrely po zasnúbení a nepokojne sa potulujú, o novom mesiaci tancujú kolové tance, spievajúc strašlivé piesne; muža, ktorého uvidia, utancujú do smrti. Vraví výslovne, že títo duchovia volajú sa víly, odkazujúc na podobnosť týchto bytností so severskými elfy a inými, ktoré sa vyskytujú v ľudových rozprávkach, siahajúcich do gréckeho staroveku. Kollár vytýka nemeckej spisovateľke, ktorá túto látku spracovala v dlhšej básni, že kreslila víly ako zlobivé a vraždivé bytnosti, lebo podľa národnej povesti nikomu neubližujú, kto im neublíži, kto im v ich tanci prekážok nerobí. V svojej sbierke Kollár uviedol podobnú pieseň (I, str. 8, č. 6) o takých tancoch víl pod zámkom Strečnom, ktorú dostal od bývalého kníhtlačiara v Budíne Gabriela Rutkayho, ktorý zčiastky v mladosti, zčiastky na svojich cestách, keď predával po krajoch slovenských knihy a kalendáre, nasbieral veľa piesní (II, 502). Podobné povesti boly na Slovensku zapísané i v novších časoch. (Viď S. [= Súpis] č. 149 Ch a.)

Oveľa význačnejšia bola činnosť uhorského aristokrata Alojza sv. pána Medňánskeho.[3] ktorý zaujímal okrem iných i najvyššie miesta v správe krajov slovenských, stolice Nitrianskej a Trenčianskej, a vyvinoval tiež veľmi horlivú literárnu činnosť. Z jeho samostatne vydaných kníh vzbudzujú pozornosť najmä dve: „Malerische Reise auf dem Waagflusse in Ungarn“, v Pešti 1826, strán 123 (III. vyd. 1844), a „Erzählungen, Sagen und Legenden aus Ungarns Vorzeit“, tamže 1828, str. 422.

Prvé dielko nepodáva, bohužiaľ, národopisného vylíčenia miestneho slovenského obyvateľstva v kraji považskom; istú cenu má iba tým, že obsahuje rozličné miestné a historické povesti, ako napr. (str. 95) o Alžbete Bátoryčke na Čachticiach za Novým Mestom nad Váhom, ktorá mladistvú svoju sviežosť zachraňovala kúpeľmi v krvi panenskej (Viď S. č. 152, 13). Druhá kniha jeho mala podávať básnikom a umelcom látky a podnety pre umelecké diela. Zvláštnych národopisných, ľudovedných cieľov nemal a nemohol mať. Zkadiaľ čerpal povesti, nepovedal, nebral ani úst ľudu nadarmo, ako robili mnohí pozdejší vydavatelia a upravovatelia sbierok rozprávkových; zväčša sú to povesti historické, o zámkoch i šľachtických rodoch, historicky významných. Len zriedkakedy koná sa ich dej v ľude samom, tak dej rozprávky „Der Margarittafelsen in der Waag“ (249 — 253, prv v „Taschenbuch f. vaterländ. Geschichte“ V, 1824, str. 240, č. 53], viď S. č. 175, 5; „Das Windschloss“ (294 — 303, prv ib. II, 1825, str. 8, č. 57), viď S. č. 169 y; „Das Wunderkreuz im Baume“ (310 — 315, prv „Taschenbuch“ II, 1825, str. 14, č. 58), viď S. č. 154, 3.

Medňánsky pripomenul v predmluve svojej knihy, že rozprávky v nej sobrané boly zväčša vytlačené v „Taschenbuch für vaterländische Geschichte“, v ktorom redigoval r. 1820 — 29 uhorský oddiel, v „Archiv für Geographie, Historie, Staats- und Kriegskunst“, ktorý vydával tiež Hormayer. Tak vytlačil v „Taschenbuch“ V, str. 176 — 189, č. 45: „Die Mauerblende zu Budethin“. Táto povesť potom bola slovensky podaná v „Národ. Hlásniku“ XXII. (1889) č. 7, str. 148 — 150, „Krásna panna z Budatína“, viď S. č. 166, 3. Potom „Der steinerne Mönch von der Geisterburg Hricso“, podané slovensky v „Národ. Hlásniku“ XXII. (1889) č. 5, viď S. č. 169 k. Inú povesť o Ctiborovi a jeho sluhovi (v Malerische Reise auf dem Waagflusse in Ungarn, 2. vyd. str. 174, v Erzählungen, Sagen und Legenden aus Ungarns Vorzeit str. 469, 2) zbásnil Sládkovič (Spisy básn., Kobrovo vydanie v Nár. bibl., str. 511); bola i neskoršie reprodukovaná, viď S. č. 175, 3. Inú povesť (Der Brunnen der Liebenden, v prvom spise Medňánskeho na str. 164; srovn. tiež môj článok v Slovenskej čítanke str. 440, pozn. 2.) zbásnil Mikuláš Dohnány, viď S. č. 161.

Medňánsky tlačil v týchto periodických publikáciach hojné príspevky o uhorských veciach. V VIII. sv. „Archivu f. Geographie“ atď. (str. 400) čítame, že „duchaplný a roztomilý svob. pán Medňánsky rozprával vznešené príklady z bohatých letopisov svojho znamenitého národa maďarského“. Podobné tlačil potom i v pražskom časopise „Hesperus“.

Tento časopis priniesol r. 1818 dve úvahy: všeobecnejší, prehľadnejší článok o Slovákoch (str. 385, 433, 449, 465), v ktorom sa volajú „genus durum patiensque laborum d. i. ein Volk nicht zum umbringen“ (387) a špeciálnejší článok „Topographisch-statistische Skizze der Neutraer Gespannschaft“, v ktorom je veľká pozornosť venovaná tiež životu ľudu slovenského, obyčajom, zábavám, kroju, stavbám, ľudovej medicíne a i. Tieto články, na svoj čas veľmi pozoruhodné, neboly, bohužiaľ, dotlačené, nie sú podpísané práve tak, ako hociktorý článok v Hormayerovom Archive. Akiste sa nemýlime, keď pripíšeme tieto články Medňánskemu. Vo svojej sbierke povestí r. 1829 neuviedol všetkých rozprávok, ktoré tu i tu vytlačil v týchto časopisoch, najmä povesti bájeslovného rázu. Kollár (Zpiewanky I, 408) pripomína pôverečné tradície, uvedené v jeho článku „Sammlung abergläubischer Meinungen und Gebräuche des gemeinen (slavischen) Volkes in der Trentschiner Gespannschaft“ v Hormayerovom „Taschenbuchu“ r. 1829, spojené s Paromom, ako nemecké preklady dvoch piesní o Paromovi, ktoré mal Kollár (Zpiewanky I, str. 5, č. 4 a. b.) ešte s iných strán, od menovaného už Gabr. Rutkayho a od ev. kazateľa Pavla Michálka, potom (op. c. I, 416) ním preloženú a v tomže ročníku Taschenbuchu vytlačenú pieseň o zmoku, donášajúcom peniaze, ktorú mal Kollár od spomenutého P. Michálka a ešte od Ďura Hrúza, prvého Kollárovho učiteľa v Mošovciach.

Rozličné rozprávky obsahuje rukopisný sborník, ktorý má nadpis „Wselygaké Rozličné Rozpráwky k zabáweny, zapsáne skrze Jána Jamria v Roku páne mylostywem 1832 v mesjcy Junii“. Sborník opatruje rodina † Andreja Halašu, advokáta v Turčianskom Sv. Martine, a bol mi prostredníctvom prof. dr. Jura Horáka požičaný.

Obsahuje okrem piesní, veršovaní, hádok, pranostík, svadobných riekadiel a i. rozprávky rozličného obsahu a rázu. Tieto rozprávky sú aspoň z veľkej časti pôvodu knižného. Iba niektoré približujú sa trochu ľudovému rozprávaniu, a tie sme tiež vzali do svojho Súpisu, čo i nie ako bezpečné ľudové rozprávky, ale skorej ako svedectvo, že tieto rozprávkové látky boly na Slovensku známé.

II. Sberatelia od počiatku štyridsiatych rokov XIX. storočia a rukopisné sbierky

Samuel Reusz. Ján Francisci-Rimavský

1. Prostonárodní Zábavník (Bratislavský) I., II.

Väčšia, sústavnejšia pozornosť začala sa na Slovensku venovať prozaickým podaniam ľudovým až od začiatku 40-tych rokov.

Aug. Škultety a Pavel Dobšinský pripisujú prvý krok Samuelovi Reuszovi, evanj. farárovi v Revúcej (Slov. povesti, str. VII.) Jeho príkladom vedená, ujala sa tejto práce slovenská mládež, najprv v Bratislave.

Už pred letními prázdninami r. 1840 začalo sa v Prešpurskom Sboru učenců řeči československé rokovať o sústavnom sbieraní ľudových podaní. V akej súvislosti bola táto práca s činnosťou Sam. Reusza, nemožno celkom iste určiť. Zpráva Aug. Škultetyho je naozaj veľmi závažná, lebo on bol predním členom menovaného sboru, r. 1839 — 1841 námestníkom profesora reči a literatúry československej Jura Palkoviča. Ale v súčasných záznamoch je jeho zpráva nie celkom presne potvrdená. Listy, podávajúce referát o zasadnutí Sboru dňa 10. júna 1840, sú, bohužiaľ, veľmi potrhané, tak že sa nedočítame, kto v ňom hovoril o dôležitosti tejto práce a „vybízel učence k pilnému sbírání pověstí, pořekadel, ba i slov“ práve pred rozchodom študujúcej mládeže na prázdniny, „do lůna mileného národa“. Toto vyzvanie, zdá sa, nemalo ešte veľkého úspechu. Iba Samo Hroboň čítal 18. novembra t. r. prostonárodniu rozprávku „Kníže se zlatou růží“, ktorá bola v nasledujúcej schôdzke 21. t. m. posúdená, pri čom sa poukázalo na ústrky, ktorých sa dožíval Kollár, sbierajúc ľudové piesne pre svoj veľký sborník, a zdôraznila sa dôležitosť rozprávok ľudových.

V tomto čase, t. j. od r. 1839 — 40 až do r. 1842 — 3, bol poslucháčom bratislavského lycea Ján Francisci,[4] ktorý pod pseudonymom Janko Rimauskí vydal r. 1845 prvú sbierku slovenských rozprávok. Námestníkom bol, ako sme povedali, Aug. Škultety, prispievateľ sbierky Rimavského. Jeho miesto zaujal Ľudovít Štúr, ktorý sa vtedy vrátil zo svojich štúdií v Nemecku.[5] Z toho možno súdiť, že hlavní popud pre takúto horlivejšiu činnosť dal práve Aug. Škultety.

Vyzvanie, učinené pred letními prázdninami r. 1840, nemalo hneď zdarnejších výsledkov.

Keď Ján Francisci bol zapisovateľom ústavu, začali zakladať a sostavovať sbierku podaní ľudových piesní, rozprávok, porekadiel so zvláštnym titulom „Prostonárodní Zábavník r. 1842 — 3“. Usporiadateľom jeho bol Ján Francisci.[6] Pohnútkou k tejto sústavnej práci nebolo vlastne vyzvanie z júna 1840, ale, ako sám rozpráva, že cez prázdniny r. 1842 poznal u otca svojich konškolárov, Ľudovíta a Adolfa Reuszovcov, Samuela Reusza, evanj. farára v Revúcej, „vlastnoručne, mluvou ľudu tak verne napísané tri prostonárodnie slovenské povesti, ako by boly z úst samého prostonárodnieho rozprávača vyšly… Tie tri povesti vzbudily vo mne rozhodnutie účinlivejšie oddať sa sbieraniu povestí.“

Autor nekrologu Sam. Reusza[7] — Reusz umrel vo veku 69 rokov 22. decembra 1852 — zaznačil o ňom, že začal sbierať a kriticky objasňovať národnie povesti slovenské. Podľa jeho príkladu a pod egidou jeho sbierala mládež na všetkých stranách Slovenska, „počnouc od Břetislavy u Dunaje až po nebetyčné vrcholy Tater, pověsti slovanské, tyto drahé památky starobylosti slovanské, a co nasbírala, to k němu donášela, jako k ohništi duchovního života.“

Kde revúcky farár — pôsobil na tomto mieste od r. 1812 — poznal dôležitosť ľudových podaní, najmä prozaických, je ťažko povedať. Kollár ho neuvádza medzi svojimi spolupracovníkmi, a podľa toho mohli by sme predpokladať, že Reusz do začiatku rokov 30-tych nevenoval veľkej pozornosti tradíciam ľudovým; nie je bezvýznamné, že je nie ani uvedený medzi predplatiteľmi Kollárovej sbierky. Sotva sa poučil v tomto smere na svojich štúdiach v Jene, odkiaľ ho vyhnaly napoleonské vojny r. 1806. Podľa Aug. Škultetyho[8] Sam. Reusz oddal sa až vo vysokom veku sbieraniu a spisovaniu rozprávok. Ani v pozdejších jeho poznámkach, ani v poznámkach jeho syna Ľudovíta nenachodíme znakov toho, že by naň boli účinkovali bratia Grimmovci, ako nižšie ukážeme. Nezdá sa, že by Ľud. Štúr bol mal zvláštny vplyv na túto činnosť svojich bratislavských žiakov, niet aspoň ani najmenších dôkazov na to. Z jeho výpovedí pred vyšetrujúcou komisiou v júni r. 1843 poznávame iba toľko, že členom ústavu okrem iného urobil úvod do slovenskej ľudovej poezie.[9]

Francisci nasbieral v otcovskom dome už v detských svojich rokoch, v zimních časoch na priadkach od súsed, prichodiacich s praslicami, hojnú zásobu rozprávok. Hneď na začiatku školského roku 1842 — 3, ako sa vrátil z prázdnin, začal, ako ďalej rozpráva, usporadovať „Prostonárodní Zábavník“. Získal dlhý rad členov ústavu, ktorí chceli spoluúčinkovať pri tejto práci, rozdával medzi nich papier, a keď dostal niekoľko popísaných hárkov, dal ich prezrieť spolupracovníkom, aby videli, čo je už napísané, a nepísali to isté ešte po druhý raz. Do konca roku nasbieralo sa sto hárkov rukopisných záznamov.

1. sväzok „Prostonárodnieho Zábavníka“, usporiadaného Wratislawom Rimawským — tak sa vtedy Ján Francisci podpisoval — obsahuje 19 rozprávok. Zapisovatelia, obyčajne menovaní, zaznamenali dialekt, ktorým, a miesto, kde ktorá rozprávka bola rozprávaná. Sú to rozprávky:

1. Národnia Rozpráwka [O Dragomírovi] (str. 7 — 25).

2. Powiedka o Lomidrewowi (39 — 42, ostatok je vyrezaný).

3. Zlý brat. Rozpráwka o Gankowi. Kalinčák w podnarečj Liptowském (59 — 65).

4. Prjpowgedka o Hraškowi Gankowi. Kalinčák (87 — 101).

5. Rozpráwka o Miškovi a Ilke. O. Maginhradský w podnárečj Malo-Hontskom (117 — 130).

6. Rozpráwka o Popeľwár Gankowi. O. Maginhradský z okolj M. Hontského (163 — 170).

7. O enom chudobnom mlinárskom synowi (171 — 180).

8. Sjkorka a wlk. Rozpráwka dětinská aneb radšej bágka. Wratislaw Rimawský z okolj Malo-hontského (192 — 3).

9. O dwoch Šibaloch. Štepan Križan (203 — 211).

10. Wykopaný had. P. Záborský (227).

11. O Lewočských Supplikantoch. O. Maginhradský z okolj Malo-Hontského (227 — 230).

12. Powjedka o jednom chudobnom sinowi (239 — 251).

13. Newerná žena. Mikuláš Dohnáni z okolj Trenčianskeho (255 — 264).

14. Kozjšky (powjdka pro djtky). Z okolj Gemerského, gmenowite z Ratkowé, Ludewjt Zeleznícky (265 — 266).

15. Powjdka o Laktibradowi. Horislaw Krčmery nárečjm zwolenským (283 — 297).

16. Rozpráwka o ednom Kráľowi. Opovržení brat. Z okolj Malo-Hontského. P. S. Jamrišška (299 — 306).

17. Rozpráwka o krásnom páru. P. S. Jamrišška (308 — 318).

18. O dwoch bratoch. Rozpráwka z okolj Zwolenského (327 — 345).

19. Rozpráwka o Gankowi a Mackowi. Z okolj Nowohradskýho a Malo-Hontskýho P. Skalozub Jamrišška (346 — 362).

Druhý diel bol tiež usporiadaný Vratislavom Rimavským v Bratislave r. 1843; obsahuje 19 rozprávok:

1. Rozpráwka o Wyntalkowi. P. Skalozub Jamrišška (47 — 60).

2. Rozpráwka o chlpatom Ganowi, spoza rgeki (86).

3. Rozpráwka o troch chudobných bratoch. Z Nowohradu. Miloslaw z Lehoty (103 — 108).

4. Powiacka o troch synoch. Z okolj Muránskeho [M. H.-ovia] (108 — 110).

5. Rozpráwka o gednom katoljckom kňazowi a rechtorowi (118).

6. Rozpráwka o troch Hawranoch. Z okolj M. Hontského Maginhradský (127 — 139).

7. O Piďimužjkowi (139 — 142).

8. Traja braťja. M. Dohnáni z okolja Trenčanského (180 — 182).

9. Powiacka o krásnom princowi (199 — 213).

10. Powjacka o ednom Obšitošowi. Zo stolice Gemerské z Ratkowé podaw Lud. Aug. Gál (213 — 214).

11. Wýprawka, bosorskí rákoš (215 — 221).

12. Pripowědka. Tri sestri (234 — 242).

13. Rozpráwka o kmotru remenárowi a kmotru hrebenárowi. Ľudewjt Aug. Gál nárečjm Gemerským, gmenowitě Ratkowským (276 — 8).

14. O chudobnom Gankowi. Kučera Turčan (287 — 294).

15. O Miluše. Národňja Rozpráwka. P. K. Gaber (295 — 300).

16. Rozpráwka o Sklennom Zámku. Napísau Mikuláš Dohnáni. J. Sabó z okolja Ozorowského (301 — 309).

17. Rozpráwka o ednom chudobnom hospodárowi (327 — 329).

18. Starí Žobrák a jeho djewka. Prípowjadka. Aug. Hradowicky (335 — 342).

19. O Dobrom Jagrowi (powjdka). Z Turčanského okolj S. Kramár (351 — 358).

Oba tieto sväzky sú v archíve Muzea v Turčianskom Sv. Martine, ako všetky rukopisné sbierky, o ktorých nižšie budeme hovoriť. Jednotlivých rozprávok nebudeme rozberať, prehovoríme o nich vo vlastnej časti tejto knihy. Všeobecne len poznamenávame, že nemôžeme v nich vidieť presné a verné reprodukcie ľudových rozprávaní, ale iba viacej-menej spoľahlivé spracovania rozprávok, počutých od ľudu, zväčša akiste podľa akýchsi všeobecných záznamov hlavnieho obsahu, jednotlivých význačnejších motívov.

Rimavský prijal do I. sv. „Zábavníka“ poznámky S. Reusza k trom rozprávkam, ktoré prevzal z rukopisu, nadpísaného na zovňajšej strane „Codex Revúcki B“ a na vnútornom prvom liste: „Altslawische Sagen aus Pannonien 1840“. Na tento rukopis ukazuje prípisok jednej rozprávky „O jednom chudobnom synovi“ (I, str. 239, č. 11): „Viz Original Cod. Rev. B.“

V tejto doslovne odpísanej „Einverständigung“, ktorou sa začína Cod. Rev. B., S. Reusz odôvodňuje a vykladá svoju mienku o starobylosti týchto rozprávok. Začína slovami: „Ich bringe meiner verehrten Nation drey uralte Sagen zum Neujahrs-Geschenk. Durch den Versuch diese Überreste der Vorzeit zu beleuchten, wollte ich den Werth des winzigen Geschenks — nicht erhöhen — Nein! nur einigermaszen enthüllen.“ Slovanské obyvateľsvo tatranských roklí pokladá za domorodcov, zdôrazňuje ich schopnosť prechovávať starodávné rozprávky potomkom, odvoláva sa na konzervatívnosť obyvateľstva zvolenského kraja, najmä jeho hornej časti, ako sa pevne pridržiava prastarej prostoty v zvykoch, obyčajoch i v kroji. Pripomína, že v týchto krajoch bývali Rimania, vie o nálezoch rímskych mincí a stavieb, ale málo vraj sa starali o naše barbarské obyvateľstvo, zanechali iba ako spomienku niekoľko rímskych slov, ako na pr. hampula, veronica, haljena (grécky: chalaina). Reusz popiera vplyv horno-zvolenských Nemcov. Ale z vnútorného rázu rozprávok usudzuje na ich starobylosť: „Man betrachte das kunst- und faltenlose Gewand dieser Sagen, die richtige Zeichnung der Charaktere, die Gemütlichkeit des Vortrags, die Festhaltung der Hauptidee, die richtige Ordnung der eingewebten Episoden: so wird man die Vollständigkeit und Genauigkeit dieser Erzählungen nicht bezweifeln. Sie enthalten eine hohe gereinigte Moral, eine Forderung, die selbst der roheste Mensch nie aufgiebt, und sind vollkommen geeignet, zur Kühnheit, Klugheit und einem unstrafbaren Wandel zu ermuntern.“ Dajú sa srovnať i s mytologickými predstavami našich predkov, ako sa zachovaly na pr. dejiny české, obodritské, lužické a poľské. „Gutte und böse Dämonen, vielköpfige Ungeheuer, zerstörte und bezauberte Schlösser, Ježibaby, Pekelníci, Zauberarzneyen und Počarení, Podstrelení (für diese Begriffe hat der Deutsche nur das Wort: angethan) — das sind Bestandtheile, die zu Libušas und Kroks Zeiten ihren Ruf behaupteten und noch heute in dem Andenken unserer Slaven wohnen.“

Keby sa nám boly zachovaly dejiny Pannonie z r. 800 — 1200, lebo do nich, zdá sa, náležia tieto povesti, získali by sme ešte mnoho svetla o týchto plodoch staroveku. Kde dejiny mlčia, nemáme nádeje z týchto pozostatkov minulých dôb najsť historickú pôdu. „Z toho však nijako nenasleduje, že by tieto rozprávky, vyprávaním po storočia prenášané od vnuka na vnuka, boly sfalšované alebo dodatkami znetvorené…“ „Boly to posvätné podania národnie, ktorých nikto sa neodvažoval meniť. Rozprávač musel mať vernú pamäť a chrániť sa i podnes ešte pred každým menením, ak nechcel počuť ostré výtky: ,Netár, hyba táreš‘… lebo rozprávky vyprávaly sa a vyprávajú sa ešte podnes vo veľkých shromaždeniach a vždy boli ľudia, ktorí chybujúceho opravovali.“ „Selbst das einfache Leben unserer Vorfahren war geeignet diese Sagen zu bewahren, weil es weder dem Einflusse einer unnatürlichen, sorgenvollen und gedrückten Lebensweise nicht so sehr ausgesetzt war, als heute. Die neuern, von dem mittelalterlichen so verschiedenen Zeiten sind offenbar der Integrität des Urtextes nicht ganz günstig gewesen: aber die Scheidung dieser Zusätze z. B. flintu wzal statt kušu, zapálil sobe na pjpu, žeytlík wína a žemlička etc. sind für den Kritiker wenigstens nicht immer schwer zu scheiden und zu restituiren.“

Takým spôsobom teda vidí v povestiach minulých dôb dobre zachované starobylé pamiatky („wohlerhaltene alterthümliche Monumente“), ktoré nám podávajú pojmy minulosti o náboženstve, štátoch a morálke, predsudkoch a poverách, zvykoch a obyčajoch, o rodinnom živote, gazdovstve a umení, jedným slovom národní život („das National-Leben“) našich predkov. S. Reusz chce s toho stanoviska vykladať o slovanských podaniach a posudzuje takto jednotlivé rozprávky a jednotlivé motívy. Tak tedy vykladal predne rozprávku, nadpísanú inou rukou, než jej text, O Dragomírovi. Túto rozprávku vytlačil P. Dobšinský podľa tohoto spracovania a iných troch zápisov v „Prostonárodních slovenských povestiach“ IV, 61 — 78.

Je to rozprávka, složená z dvoch látok: prvá položená je vlastne iba ako úvod, rozpráva sa v nej o hrdinovi, ktorý sa ničoho nebál, ktorého márne chceli vystrašiť pomocou farára a jeho kostolníka; druhá je veľmi rozmanite rozprávaná látka o vysvobodení zakliatej princezny. Pre slovenského vykladateľa neexistovala vôbec otázka, či je to rozprávka pôvodnia, domáca, slovenská. Domorodosť bola mu práve axiomom, a tak vykladá priamo z jej obsahu; pritom vôbec sa nezmienil ani slovom, že ľudovú rozprávku sám veľmi spracoval, že do nej vkladal dlhé reči, únavné, urážajúce svojou neľudovosťou, že vkladal ďalej slová umele utvorené, ako kňaga; hrdinu pomenoval staroslovanským menom Dragomír; rozprával jazykom síce podstatne ľudovým, ale náročky upraveným a spestreným pod vplyvom biblického jazyka českého; temer pri každom slove prezrádzal sa tento milovník ľudových podaní, ako bol vzdialený od vlastnieho jazyka ľudového.

Reusz vidí v hrdinovi svojej rozprávky „einen abgerundeten, scharf bestimmten Charakter eines Natursohnes. Das Costum zeigt auf das Mittelalter… aus den Armen einer reichen Familie — mit Geld — und zu Pferd — geht der Held durch undurchdringliche Wälder in ein weites Land.“ Tak, ako vraj podnes sa vydávajú Zvolenčan, Turčan, Nitrančan, Oravec a Lipták na ďaleké cesty — do sveta, — tak tiež náš dobrodruh. Ako títo Slovania, opierajúc sa o svoju odvahu a rozumnosť, odkázaní na svoje intelektuálné a fyzické sily, ponevierajú sa po sídlach rozličných národov, tak rytier Dragomír odvažuje sa s málo peniazmi a koníkom; i to je vraj slovenské. Opustený starý hrad pripomína nášmu vykladateľovi exkomunikáciu, takú hojnú v stredoveku, ktorá mohla spustošiť krajinu a kráľa zahnať ku Grékom. U pozostalých, od cirkvi prekliatych vidíme surových, neskrotených barbarov, ktorí v hrade diabolsky zúrili. Vysvobodiť zakliatu princeznu bolo kresťanovi naložené. I to, že ju vysvobodil trpelivým znášaním desných múk, vykladá sa zo stredoveku. Celý výklad je vlastne púhou parafrázou obsahu a rovnako celej ďalšej časti: ako Ježibaba odlučuje hrdinu od milovanej ženy; ako iná dobrá bytnosť pomáha hrdinovi zničiť kúzla Ježibabine; ako sa hrdina dostane pomocou kráľa zvierat a kráľa vtákov až na rodný hrad svojej milenky.

Po všeobecnejších poznámkach S. Reusz snaží sa riešiť niektoré špeciálnejšie otázky: Z ktorej doby je rozprávka? Sostavuje rozličné dohady o národnostných pomeroch v Uhrách a v juhovýchodnej Europe až po Čierné more a ukazuje, že Dragomír žil medzi rokmi 700 — 880, pred príchodom Maďarov. To vraj dokazujú: hrubá forma kresťanského náboženstva; hrozné, sotva priechodné hory; množstvo čarodejov, netvorov, odčarovaní a zázrakov, ktoré nie sú v nijakých stykoch s legendami svätými (nemôžu sa teda klásť nad dobu svätých, 1000 — 1400); veľká bulharská „slovanská“ ríša, ktorá bola v tejto dobe a pravdepodobne objímala Slovanov, žijúcich v Karpatoch, ako i tých, ktorí sídlili nad Čiernym a Azovským morom, alebo konfederáciou, alebo bezprostrednou nadvládou, z čoho ľahko mohlo vzniknúť spojenie týchto zemí veľmi vzdialených, ktoré by boly také prístupné pre cesty, aké konal náš rytier.

Reusz rieši potom druhú otázku, odkiaľ bol Dragomír a kam putoval, dokazujúc, že bol zo severnejších krajov uhorských, zo Šariša, Užhorodu, Boršodu, Liptova, Zvolena a že prišiel cez Bukovinu, Multánsko, Valašsko, Bessarábiu k Čiernemu moru, kde vstúpil na loď, aby sa dostal do ríše, obklopenej troma vrchmi. Konečne snaží sa určiť ešte stupeň náboženstva, umenia a priemyslu za časov Dragomírových. Prevládalo vraj náboženstvo podľa obradu gréckeho, spojené ešte s hojnými pohanskými poverami. Všetky umenia vzťahovaly sa na znalosť vnútorných a tajných síl prírodných, kúziel, čarovných nápojov atď. Spôsob života, jeho potreby a zvyklosti boly prosté, primerané patriarchálnemu životu jednotlivých rodín. Stav priemyslu označuje jediná, zlatom vyšívaná šatka. Vkus a luxus neboly ozaj celkom neznámé Slovanom. Dragomír opatril si nádherný šat, služobníctvo v „livrée“, kone a koč, ako sa svedčalo na princa, najmä na brehoch Čierneho mora neďaleko Carihradu. U Slovanov nechybely akiste ani tance, ani iné veselosti, najmä v dňoch svadobných.

I druhú rozprávku, o Lomidrevovi (I, 39), Reusz komentuje podobným spôsobom. Podľa Reuszovho spracovania a mnohých druhých zápisov bola táto rozprávka upravená P. Dobšinským pre sbierku „Slovenské povesti“ (1858, str. 87, č. 11). Pritom zároveň bola odtlačená časť výkladu S. Reusza. To dokazuje, akej vážnosti sa tieto výklady tešily ešte u vydavateľov slovenských rozprávok na sklonku rokov 50-tych minulého storočia. Tá okolnosť opravedlňuje nás, že venujeme týmto výkladom väčšiu pozornosť, než by na prvý pohľad zasluhovaly.

Povesť o Lomidrevovi je rozšírená rozprávka o troch hrdinoch, obdarených nadľudskou silou, ktorú naznačujú veľmi zreteľne mená: Lomidrevo, Kopivrch, Miesiželezo. V prvej časti rozprávky rozpráva sa v rozličných obmenách i o iných rozličných silákoch, o vymlátení pánovho obilia; len potom je vlastnia látka: vysvobodenie troch princezien, unesených troma drakmi. S. Reusz zdôrazňuje vo svojich poznámkach pri opise života a výchovy hlavnieho hrdinu Lomidreva prostý, patriarchálny život rodinný ako oddanosť matkina sa vyráža v jej ochote kojiť syna omnoho dlhšie než obyčajne. Potom poukazuje na svornosť a vernosť súdruhov, pokojné, bez všetkej vášne, zloby a krutosti ich zaobchodenie s furmanmi, ktorých vozy, s ťažkým nákladom zapadlé do hliny, vysvobodzujú, a s pánom, ktorého obilie vymlátia. Náš vykladateľ je oduševnený morálkou rozprávky: Lomidrevo užije svojich nesmiernych síl na skrotenie a vykynoženie krutých, vášnivých netvorov, na záchranu nevinne mučenej, ktorú privedie nazad do náručia zarmúteného otca.

Pre historiu ničoho nenachodí; iba ak to, že i v pradávnych časoch boly už latifundie, ktoré „naši“ Slovania obrábäli ako dnes. Pre život vtedajších horalov zdá sa mu pozoruhodné, že slovenský robotník nežiadal si odmeny v peniazoch, ale v plodinách, a že i bohatý statkár sotva mal peniaze. O priemysle svedčí furmanstvo a železiarstvo; uvádza niektoré doklady pre železiarstvo v starých dobách v Zvolenskej stolici. Rodište Lomidrevovo Reusz kladie do krajiny hôrnatej, porastlej dubmi, nielen čečinou, kde sa dolovalo železo. Vykladá tiež o netvoroch, ktoré Lomidrevo premáha. Potom dovodzuje, že táto rozprávka je staršia než prvá, lebo niet v nej nadľudských, groteskných bytností, ako boly Ježibaby, Pútnici a i. Podľa jeho mienky Slovania chceli označovať najväčšiu fyzickú i duševniu silu mnohohlavými drakmi; „dvanásťhlavý drak bol obraz najvyšší, ktorým naznačovali nesmiernu moc, ďaleko predstihujúcu moc ľudskú“. Reusz postihol tiež dualistický princíp: zlý princíp dlho môže škodiť, ale konečne jednako podlieha; dobrý princíp dlho môže trpieť, ale konečne víťazí! Napokon pripomína staré uhorské sriadenie, kde župani hrali vynikajúcu úlohu vo vedení krajiny, boli v župách naozaj malými kráľmi, a že ľud pamiatku toho dosiaľ zachováva („to tedy ešte bolo, keď v každej dedine býval kráľ“, a pod.).

Zo starej sbierky Reuszovej bola prevzatá ešte rozprávka (I, 239 nasl.), ktorú iná ruka pomenovala: „O jednom chudobnom synovi“. Potom prevzal ju P. Dobšinský do svojich „Prostonárodních slov. povestí“, soš. III, str. 44, č. 28, a nadpísal ju: „Chudobných rodičov syn.“ Liší sa tiež textom, a naozaj môžeme tvrdiť s veľkou bezpečnosťou, že Dobšinský znovu ho upravil, popretieral rozvláčnejšie, únavnejšie jeho partie, najmä reči, a skutočne ho zlepšil a zdokonalil. Rozpráva najprv o paholkovi v službe u čarodejnice, ako si tam vyslúžil píšťaľku, ktorou svoláva rozbehané stádo, a husle, pri ktorých každý musí tancovať. Sem je vložená ako epizoda anekdota o Židovi v tŕní; potom sa rozpráva iná látka, ako pomocou svojich huslí premohol tri Ježibaby-dračice, ktoré vyhubily v kráľovstve všetok ľud, zaklialy princeznú v mosadz, vylúpily kráľovi oči a odťaly kráľovnej ruky. Od najstaršej Ježibaby hrdina vynútil prostriedky, ktorými vrátil kráľovi oči, kráľovnej ruky a oživil princeznu.

Poznámky a vysvetlivky, ktoré S. Reusz pripojil, sú rovnakého rázu, ako u predošlých rozprávok. Odkazuje na život starých Slovanov, dobytkárstvo, poľné gazdovstvo, že boli privyknutí žiť roztrateno, pásli v okolí svojho majetku alebo chalupy lichvu, obrábäli svoje polia. Trhanová v Zvolenskej stolici (kde dosiaľ žije Ježibaba mnohými vyhľadávaná) a kopanice v Nitrianskej stolici sú ešte pozostatky tohoto spôsobu života. „V Poľsku, najmä v Ludomirzi a v Sviętem Krzyži, videl som dorastlé dievčence pri týchto roztratených staväniach. Tiež stodoly a pri nich sa vyskytujúce mráznice v Tisovci a i. sú ešte toho rázu (str. 400).“ To, že prvá Ježibaba jazdí na Tokajský vrch, do čarodejníckeho snemu, je vraj dôkazom toho, že tento vrch bol už prv známy v bájesloví slovanskom. Reusz konštatuje veľký rozdiel medzi prvou Ježibabou, u ktorej hrdina si vyslúžil čarodejnícku píšťaľku a zázračné husle, a medzi pozdejšími troma Ježibabami, ľudožrútkami, ničiteľkami ľudského šťastia, a mieni, že tá prvá ešte sa doučovala v umení čarodejníckom. Je však hlbší a podstatnejší rozdiel medzi nimi: ony pozdejšie všetky tri, matka s dvoma dcérami, sú predsa dračice s niekoľkými hlavami, a je vlastne veľmi nevhodné menovať prvú gazdinú tiež ako tieto „Ježibabou“. Nijako neztratila obyčajnej ľudskej podoby. A predsa jej upravovateľ menuje ju bosorkou, dáva jej teda maďarsko-slovenské meno čarodejnice. Ináče vytýka, že sa pomazanie kráľovské vysoko cenilo, že robilo kráľa a kráľovnú temer nedotknuteľnými, a myslí, že pravdepodobné toto pomazanie kráľovské bola prastará slovenská obyčaj. Reusz chcel by tiež určiť bydlisko hrdinovo; nebolo v najvyšších vrchoch a horách, ani blízko veľkých riek a jazier. Hrdina žil akiste v Novohradskej stolici, pozdejšie prišiel do Matry a veľmi úzkou dolinou vybral sa odkliať županovu rodinu. Odvolávajúc sa na J. Görresov spis „Mythengeschichte der asiatischen Welt“, Heidelberg 1810, tvrdí, že nadprirodzené postavy povestí sú indické (str. 405). Ale jednako odvrhuje mienku, že by Ježibaby a dračice maly sa odvodzovať z Indie.

Dodatkom potom rozpráva rozpomienku zo svojich detských rokov. Okolo r. 1793 šiel spolu s inými chlapci zo svojho rodného mesta Ľupče do Balážov, aby videli Ježibabu. Dedina ležala pod vrchom, na mieste veľmi kamenistom. Dom tej ženy bol na konci dediny. Jej izba mala ako u druhých sedliakov drobnučké oblôčky, ktoré skorej boly na to, aby vypúšťaly dym, než aby vpúšťaly svetlo. Veľká pec zaujímala asi štvrtinu izby, pred ňou bolo ohnisko, na ktorom stále horelo čečinové drevo. Niekoľko stolíc a nátoňov bolo v izbe, stôl v rohu a iné všelijaké náradie domáce. Žena sama, asi 70-ročnia, bola statná a plecitá, prostrednej veľkosti. Telo bolo okrúhle a biele ani sneh. Črty tvári boly mužské a určité. Nos a pery veľké, tvár široká a plná, bez vrások. Pleť svieža a vlasy čierné. Chôdzu mala ľahkú, pohyby zručné. Okrúhle biele ramená a drobné ruky boly nežné. Bola oblečená do zelenavej sukne a futu (fertoch) mala tkanú z hrubej vlny s čiernymi pruhmi, oplecko s červenými ozdobami na ramenách a čepiec, ako sa dosiaľ nosí. Konečne ružový pás, ktorého konce na chrbte visely dolu. Jej čierné oči pokojne sa dívaly, pozorne prezerajúc, i zdalo sa, že sa musia hlboko dívať do človeka. Keď sa oči pohybovaly, boly to blesky, a keď chcela veľa odrazu pozorovať, gúľaly sa chytro, presne mieriac. Jej oči ostatne vystupovaly a človek necítil sa dosť silným pozorovať tento živý zrak, tým menej priamo sa do neho dívať. „Bojazliví a otrasení sme od nej odišli, ako by sme boli videli vyššiu bytnosť.“

Konečne do II-ho sväzku tohože „Zábavníka“ (str. 234 — 242) bola vzatá rozprávka, nadpísaná „Tri sestry“, tá istá, ktorá bola asi pozdejšie zapísaná pod č. 2. tiež do Cod. Rev. C s výraznejším nadpisom „O stromčoku, čo vše krási, ptáčiku a vodičke“.[10] V bratislavskom „Zábavníku“ bola rozprávka, zapisovateľom označená ako „eine Sage aus der slavischen Vorzeit“, sprevádzaná úvodným slovom a potom ešte zvláštnymi poznámkami, tiež v jazyku nemeckom, ako druhé, teda akiste zas S. Reuszom písanými. Pokladá ju proti poznámke pod titulom za mladšiu, „aus neuerer Zeit“, lebo je nie nič bizarného, monstrózneho v postavení pustovníkovom, v smýšľaní detí, v úkladoch nepriateľov; všetko má temer zafarbenie bohabojného kresťana. Neobyčajne krásna je pokojnosť a oddanosť pobožnej princezny. Reusz komentuje najmä postavu múdreho muža, ktorý posiela deti pre stromček, vodičku a vtáčika; nevie však a ani netuší, že v rozprávke tieto neúprimné črty boly veľmi nevhodne pripísané mužovi, ktorý sa detí ujal, a že pôvodne úkladné tetky navádzajú dievča, aby pýtalo od svojich bratov tie zázračné veci. Svedectvom starobylosti rozprávky je mu kúzelný prútik, divotvorná voda, kúzelné jabĺčko, ukazujúce cestu, zlatý vták, zakliaty zámok atď., veci, ktoré nepatria najnovšej dobe asi od r. 1300; ba je tej mienky, že môže rozprávku bezpečne klásť do 11-teho storočia.

Inak tento rozbor je čisto estetizujúci. Reusz sa nazdáva, že slovenská rozprávka veľmi verne zachovala staré podanie; to mu zaručuje jej úplnosť, poriadok a prostota. Ako novšie prídavky označuje iba slovo princ a princezka. „Za doby vzniku rozprávky volala sa „kňagňa“, a na dôkaz toho uvádza príklad, že uhorský knieža Gejza r. 972 mal za manželku slovanskú kňažnu, ktorá sa volala „bela kňegini“. Vykladateľ usiluje sa tiež určiť miesto, kde sa rozprávka diala. Bol to hôrnatý, vrchovitý kraj v severních Uhrách. Konečne vysoko cení výchovný ráz rozprávky, najmä ako osvietený evanjelický kňaz: „Noch mehr glauben wir behaupten zu können, dasz diese Erzählungen bey dem in der Bildung vernachläszigten Volke ein schätzbares Mittel waren, gute Sitten, Religion und Moral zu erhalten und zu befestigen. Hier fand ein verirrter und durch abergläubischen, leeren und ceremoniellen Gottesdienst verhunzter Kopf einen reichen Stoff zur Übung im Nachdenken und Urtheilen, und das Herz wurde zur Pflege guter Rührungen, Gefühle und Entschlüsze und zur Berichtigung feiner Leidenschaften mächtig aufgemuntert. Hier wurde weit mehr als durch das Herplappern vom Glauben und den Zehn Geboten oder des Ave Maria vor Verwilderung und Rohheit geschützt und die Fürsorge Gottes wuszte auch bey dem Verfall der Religion für den Menschen eine schätzbare Veranstattung za machen, die den Menschen vor der äuszersten Demoralisation bewahrte. So wurde für unsere armen Voreltern gesorgt — und wenn sie sich auch nicht ganz von den abergläubischen Verirrungen ihrer Zeit frey erhalten konnten, so verdienen diese Anordnungen unseren wärmsten Dank.“

*

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Pôvodná publikácia

Předmluva

I. Prví sberatelia

II. Sberatelia od počiatku štyridsiatych rokov XIX. storočia a rukopisné sbierky