Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Ľudia z Marsu

Kurd Lasswitz

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2019 Petit Press

Copyright ePub version © 2019 iAdverti

Copyright © 2019 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Jaroslav Geňo, Jozef Jambor, Tibor Várnagy, Ivana Gajdošová, Dušan Kroliak, Viera Marková, Erik Bartoš, Petra Huláková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0455-9

Pôvodná publikácia

Kurd Lasswitz. Ľudia z Marsu. Nakladateľstvo OBZOR. Bytča 1948. 313 s.

Bibliografické poznámky

K. Laswitz: Ľudia z Marsu. Román

1948

Nakladateľstvo Obzor, Bytča

Podľa originálu od Kurda Laswitza: „Auf zwei Planeten“ (vydanie 47 — 50 tisíc) voľne spracoval Viliam Závora.

Ilustroval Štefan Cpin.

Vyšlo r. 1948 ako 3. sväzok serie Máj, ktorú rediguje L. M. Jánsky.

Vydalo Nakladateľstvo OBZOR v Bytči.

Vytlačila „Pravda“, grafické a vydavateľské podniky, filiálka vo Zvolene.

Edícia OBZORU čís. 7.

Dva svety sa stretnú

I

Tieň balóna plazil sa po ľade veľkou rýchlosťou ako telo obrovského hada. Preskakoval hlboké priepasti, morské úžiny, ľadovce, nakopené kryhy a hnal sa nezadržiteľne priamo na sever, proti ľadovým horám, ktoré sa črtaly na obzore ako oslňujúce steny. Dlhý tieň poľakal a vyplašil z driemot i ľadové medvede, ktoré sa vyvaľovaly na príjemnom augustovom slnečku.

Je krátko po polnoci, práve sa začína nový deň, 19. august. Slnečné lúče dopadaly šikmo na výbežky pohoria, ktoré bolo na úpätí porastené bohatou kvetenou, veď slnečný deň trval tu už šesť mesiacov. Tam za tými horami leží severný pól! Ale kde je skutočné telo tohto ponáhľajúceho sa haditého tieňa? Tam hore, vysoko, v priehľadnom a jasnom vzduchu, vznáša sa guľaté teleso, pozlátené slnkom. Vo výške vanie silný pravidelný južný vietor a ženie balón rovno na sever.

Odvážni polárni bádatelia si to ani nemohli lepšie želať. Veď museli dlho čakať na Špicbergoch, kým začal fúkať tento túžený vietor! Polárne leto chýlilo sa už ku koncu a bolo by bývalo škoda, keby sa boli museli vrátiť. Až konečne 17. augusta prišiel z juhu priaznivý vietor a balón sa vzniesol do výšav. Za dva dni preleteli už tisíc kilometrov priamo na sever. Preleteli oceán a teraz sa vznášali nad úplne neznámou zemou. Prirodzene, naši bádatelia využili všetky skúsenosti doterajších polárnych výprav. Dobrými radami bola im nápomocná aj Medzinárodná spoločnosť pre výskum severného pólu. Balón „Pól“ bol vystrojený najmodernejšími zariadeniami proti všetkým predvídaným i nepredvídaným náhodám i nehodám.

Sám riaditeľ Medzinárodnej spoločnosti pre výskum polárnych krajov, Torma, bol vodcom výpravy. Okrem neho tvorili posádku balóna hvezdár Gunta a prírodovedec Salten.

Salten pozrel na hodinky a tlakomer, stlačil spúšť na fotografickom prístroji, zaznačil presný čas a tlak vzduchu.

— Už by sme mali byť dosť blízo, — poznamenal šťastlivo Salten. — Som však veľmi ospalý, mohol by som si trochu zdriemnuť?

— Môžete, veď ste na rade, — odvetil mu kapitán Torma, — ponáhľajte sa však, ak vietor vydrží ešte tri hodiny…

— Potom ma hneď zobuďte, keď budeme na póle, — poprosil rozkazovačným tónom Salten a o chvíľu zadriemal.

— Máme skutočne veľké šťastie, — hovoril Torma Guntovi. — Letíme v pravom slova smysle rovno k cieľu.

Krajina pod nimi ležala v hlbokom tichu. Balón sa rýchle blížil k ozrutnej stene pohoria. Aj v balóne bolo posvätné ticho. Bolo počuť len tikanie hodiniek a hlboké dýchanie spiaceho Saltena.

— Akú máme zemepisnú šírku? — pýtal sa Torma.

— Osemdesiatosem stupňov a päťdesiatjeden minút, — pohotove odpovedal Gunta.

— Tak už nemáme k pólu ani deväťdesiat kilometrov, za dve hodiny sme tam, — potešil sa kapitán.

— Za jednu hodinu päťdesiatdve minúty, — opravil ho Gunta. — Pravda, vietor musí vydržať.

— Už len dve hodiny, len čo preletíme tento horský chrbát, — vzdychol si Torma, — a uvidíme severný pól.

— Mne sa akosi nepáči obloha za tou horou. Tam, na severnej strane hory, svieti slnce už celé hodiny, zaiste tam bude silný vzdušný stúpajúci prúd, — poznamenal zamračene Gunta, — nemali by sme radšej vystúpiť?

— Aj ja tak myslím, — odpovedal rozvážne Torma.

O chvíľu odpadly dve vrecia príťaže a balón sa vzniesol vyššie. Tmavá ľadovcová stena vynorila sa pred nimi v nepríjemnej blízkosti. Obaja úzkostlivo sledovali svoje prístroje. Našťastie v tejto výške bol južný vietor trochu slabší. Leteli stále v tieni obrovskej steny a balón ustavične stúpal.

Napätie trvalo až dotiaľ, kým dosiahli výšku skalnej steny a vznášali sa nad chrbtom hory.

— Hurrá! — vykríkli obaja vzduchoplavci ako by z jedných úst.

— Čo je? — zamrmlal zo spánku Salten, — už sme tu?

— Chcete vidieť severný pól? — spýtali sa obaja bdiaci.

— Kde? Kde? — vyskočil zvedavo Salten. Rýchlo si obliekol kožuch a vyzvedal sa.

— Sme v rovnakej výške s hrebeňom ľadovca, — vysvetľoval mu Torma, — od severného pólu nás nedelí už ani päťdesiat kilometrov.

— Som veľmi zvedavý na to miesto, kde mastia zemskú os, — zažartoval Salten.

Všetci traja stáli v gondole, upretým zrakom sledovali prístroje a pozerali cez ďalekohľad. Široký chrbát pohoria sa pod nimi postupne strácal a na obzore sa začaly črtať snehové hory. Bolo ich stále viac a viac a o chvíľu utvorily reťaz ďalekých vrchov.

— Tieto hory sú už za severným pólom, — hovoril Gunta a jeho hlas sa triasol od rozrušenia.

Doteraz sa balón vznášal celkom pravidelne, až zrazu začal náhle klesať a hojdať sa. Všetci stŕpli od prekvapenia, zbadali pod sebou zasnežené skaliská, tmavé priepadliská a obrovské ľadové kryhy. Úzkostlivo sledovali svoje prístroje, pozerali pod seba, pred seba a na sever. Mŕtve ticho prerušil o chvíľu Salten: — Vidím more, more!

— Chvalabohu, polárne more! — hovoril Gunta, — ale zdá sa mi akési čudné, vyzerá ako nejaké veľké jazero, podelené pruhmi na ramená.

— Kto by tam chcel s loďou pristáť, mal by čo robiť, — ozval sa Salten, — veď tu je ťažko rozoznať, či je to pevnina v mori alebo more v pevnine.

— Ešte dobre, že my nemáme také starosti, — doložil Gunta.

— Mali by sme sa prichystať, ako pozdravíme severný pól, — podal vítaný návrh Salten a v zapätí vytiahol z puzdra tri fľaše šampanského vína. Fľaše boly v striebornom papieri a boly veľmi lákavé.

— O tom som ani nevedel, — hovoril kapitán výpravy Torma.

— To sme dostali od vašej panej na cestu. Pozrite, co je tu napísané: „Otvoriť až na severnom póle, váha štyri kilogramy!“ — čítal rozradostený Salten.

— Mohol som si myslieť, že moja manželka niečo do balóna vpašuje, — zasmial sa Torma.

— Nie je to pekná pozornosť od vašej panej? — pýtal sa Salten. — Ako dobre nám to padne, keď si v tejto zime vypijeme trochu šumivého vína na zdravie nášho kapitána a jeho manželky.

— Keby sme už len boli tam! Ani neviete, ako sa teším na to miesto, kde nie sú svetové strany, kde každý smer možno označiť ako sever, juh, východ alebo západ, kde nie je ani deň, ani noc, kde každý čas, či ráno, či večer, poludnie alebo polnoc, prebieha súčasne.

Zatiaľ čo Torma takto uvažoval, naplnil Salten alumíniové poháre vínom, zdvihol svoj a zvolal: — Nech žije severný pól, nech žije ľudstvo!

Vypili si ešte po jednom a znovu sa venovali svojím prístrojom. Všetci pozerali ďalekohľadmi na sever. Torma požiadal Guntu, aby zistil presnú polohu balóna. Išlo to veľmi ťažko, lebo kompas a orientácia podľa svetových strán je v týchto končinách veľmi nespoľahlivá. Istotne však boli celkom blízko pólu, tam, kde sa sbiehajú v jednom bode všetky poludníky. Malá odchýlka o niekoľko kilometrov sa veľmi ľahko prihodí.

— Predstavte si, — hovoril Gunta, — keby ste išli na malú prechádzku, čo i len sto metrov od pólu, tak prejdete za päť minút pohodlne všetkých 360 poludníkov. Za päť minút prejdete teda všetky denné i nočné obdobia. Tu je veľmi čudný kalendár.

— Vy tu rozprávate namiesto toho, aby ste pozorovali, — skočil mu do reči Salten. — Možno, že sme už nad severným pólom a o tom ani nevieme.

II

Pozornosť celej výpravy zaujal malý, veľmi nápadný ostrov uprostred mora. Pozerali naň veľmi zvedavo a všetkých prekvapoval svojou pravidelnosťou. Salten potriasol hlavou, znovu pozrel cez ďalekohľad a hovoril:

— Priatelia, alebo mi vstúpilo víno do hlavy, alebo…

— Čudné je to, — dosvedčili Torma i Gunta.

— Pozrite len lepšie, ostrov má tvar celkom pravidelného kruhu, — hovoril Salten, — v prostriedku vidím pruh o priemere asi sto metrov, pruh je o niečo tmavší než okolie.

— Skutočne, — prisvedčil Gunta, — to nie je len kruh, ale aj akýsi otvor je tam, vidím ho celkom jasne.

— Pozrite, okolo ostrova na okraji sú akési stĺpovité vyvýšeniny v rovnakej vzdialenosti od seba, je ich dvanásť a medzi nimi sú postavené menšie, môže ich byť asi do sto, — objavoval horlivo Salten.

— A vo vnútri ostrova to vyzerá, ako keby bol celý popretkávaný drótmi a koľajnicami, celkom sa mi to tak zdá, že pruhy vedú zo stredu ostrova na okraj, — hovoril Gunta.

Kapitán Torma mlčky sledoval rozhovor svojich spoločníkov a sám začal krútiť hlavou nad týmito zjavmi. Veď to, čo videli dolu pod sebou a pred sebou, to nemôže byť ľudské dielo. Človek by nebol taký bláznivý, aby tu, v týchto neprístupných končinách ťahal dróty a koľajnice…

Poslednú vetu povedal Torma nahlas.

— Keď to neurobili ľudia, kto to teda urobil? — pýtal sa Gunta, — či azda ľadové medvede?

— To sotva, — zasmial sa Torma, — ale človek by sa po chvíli už ničomu nečudoval, keď tu vidí takéto nezvyčajné zjavy.

Salten sa nemohol odtrhnúť od ďalekohľadu, napnuto pozoroval. Na chvíľu celkom ustrnul, zrazu sa strhol a skríkol:

— Pozrite dolu, vidím tam postavy a za nimi tiene! Ako je to len možné?

Na túto otázku nevedel dať odpoveď ani jeden. Všetci umĺkli. Medzitým však balón celkom proti ich úsiliu urobil vo vzduchu úplný kruh okolo ostrova. Všetkým bolo jasné, že akási neznáma vírivá sila pohybuje balónom. Všetci tušili, že sa dostávajú do moci akéhosi vzdušného víru, ktorý vychádzal zo stredu ostrova a ovládal balón.

Ťažké mlčanie prerušil kapitán Torma:

— Musíme sa rozhodnúť. Vyjadrite sa, priatelia moji. Ako sami vidíte, máme pred sebou dielo akýchsi inteligentných bytostí, hoci si to doteraz nijako nevieme vysvetliť. Musíme mat toľko odvahy, musíme pristáť na tomto ostrove, aby sme odkryli jeho tajomstvo.

— Aj ja tak myslím, — rozprúdil reč Salten. — Je to celkom vábivé a lákavé. Čo myslíte, Gunta?

— Nesmieme pristáť! Ba naopak, musíme sa čo najrýchlejšie odtiaľto vzdialiť, — povedal rozhodne Gunta.

— A kde vidíte také veľké nebezpečenstvo? — opýtal sa Salten.

— Je jasné, že stojíme pred neznámou silou. Musíme predpokladať, že na ostrove sú bytosti, ktorých sila a schopnosť presahuje naše predstavy. Veď kto by sa mohol odvážiť na niečo takého v tejto ľadovej polárnej púšti? Nemyslite si, že sa bojím, ale výsledok našej polárnej výpravy nesmieme ponímať len tak naľahko. Možno, že títo polárni obyvatelia majú záujem na tom, aby sa zprávy o nich nedostaly do sveta; predpokladám, že ľahko môžeme stratiť svoju osobnú slobodu. Mali by sme vynaložiť všetko svoje úsilie, aby sme sa odtiaľto dostali. Svoje skúsenosti musíme čo najrýchlejšie oznámiť vedeckým kruhom sveta, aby podnikly všetky možné pokusy odkryť tajomstvá severného pólu.

Jeho spoločníci mlčky počúvali. Kapitán Torma prikývol hlavou a súhlasil:

— Dávam vám za pravdu, máme za úlohu len pozorovať a vystríhať sa pristátia. Musíme sa pokúsiť dostať sa odtiaľto.

— Ale ktorým smerom? — pýtal sa Salten. — Musíme sa sveriť len vetru. Hlavné je, aby sme nejako unikli tomuto vzdušnému víru.

Kým takto rozhodovali o svojom osude, balón sa ešte viacej priblížil k ostrovu a jeho rýchlosť sa zväčšovala a postupne dostával krúživý pohyb.

— Ako vidím, niet pomoci, — povedal Torma, — musíme nechať balón klesať. Otvorte plynové ventily!

Plyn začal syčať a balón klesal.

— Neviem veru, ako sa odtiaľto dostaneme. Bolo by dobre, keby sme pre istotu poslali domov zprávu. Vypustime pre istotu poštového holuba, už je najvyšší čas. Čo sme tu doteraz videli a skúsili, to sa musí dozvedieť nielen Europa, ale celý svet, — rozhodol Torma.

Potom rýchlo napísal stručnú zprávu, zastrčil papier do kovovej trubičky a pripevnil holubovi na nohu. Salten vypustil holuba na slobodu. Vták zakrúžil najprv okolo balóna a potom letel smerom k horám na obzore.

Torma bol veľmi ustarostený. Balón sa nachádzal v malej výške nad okrajom ostrova. Len-len, že sa ho nedotkli, keď zrazu klesanie ustalo. Bolo už celkom jasné, že sú v moci neznámych tvorov. Ostrov je istotne obývaný, veď videli už celkom zblízka stavby, strechy, piliere a všelijaké podivuhodné predmety. Nebolo pochyby, že obyvatelia ostrova už dávno zbadali balón a rozhodli sa pritiahnuť ho na ostrov, len čo dosiahnu spustené lano.

Tiesnivé ticho prerušil opäť Torma:

— Neviem si to naskutku nijako predstaviť, že by tu bývali a žili takí mocní a odvážni ľudia. Veď dejiny polárnych výskumov nespomínajú nič podobného, vedecké kruhy nič takého nepoznajú. Tento ostrov musí znamenať niečo zázračné, doteraz nevídané. Zaiste má určitý smysel, len to nevieme pochopiť. Najviac ma však prekvapuje táto nevysvetliteľná príťažlivá sila, ktorá pôsobí s ostrova na náš balón. Všimnite si, len čo sme uzavreli ventily, balón zase začína pomaly stúpať. Neviem, neviem…, ale našu situáciu pokladám za beznádejnú.

Po slovách svojho kapitána opäť všetci umĺkli, Gunta sledoval len určitý pohyb a stúpanie balóna a Salten si pozorne prezeral ostrov, na ktorom sa už strácaly podrobnosti, keďže balón stále rýchlejšie stúpal.

— Čo to má len znamenať? — pýtal sa Salten. — Vidím svetelné signály. — Všetci pozreli dolu a zbadali jasné svetelné body.

— Dávajú nám znamenie, aby sme sa vzdialili, — hovoril Torma, — nemôže to byť nič iného. Všimnite si bližšie, signály smerujú od prostriedku na okraj. Musíme využiť poslednú možnosť, lebo sila, ktorá, nás ženie hore, bude tým väčšia, čím viac sa približíme k prostriedku ostrova, vlastne k jeho ose.

Torma sa odhodlal na poslednú možnosť a so všetkou rozhodnosťou odtrhol pristávací ventil. Stúpanie sa hneď zmenšilo a plyn veľkou silou prúdil otvorom. Trvalo to však len chvíľu, balón začal čoskoro opäť stúpať, a čo bolo horšie, neznáma sila ho stále viac a viac priťahovala do stredu. Všetci začali zrazu pociťovať telesnú slabosť a ochabovanie síl. Saltenovi sa zatmelo v očiach, Gunta a Torma dostali srdcové kŕče.

— Kyslíkové prístroje! — stačil ešte zakričať Torma na Saltena.

Prívod kyslíka ich občerstvil a posilnil, ale stále sa stupňujúca zima a chlad neveštily nič dobrého. Ich údy začínaly byť bezvládne a strnulé. Osem tisíc metrov… zima a chlad… mrákoty a bezvedomie. Čo ich zachráni pred zmrznutím alebo udusením? Boli bezradní a zúfalí. Len s nadľudskou námahou a s najväčším vypätím vôle pozerali na prístroje: nepredpovedaly nič sľubného. Všetci boli už v bezvedomí a ani necítili, keď balónom trhol prudký náraz. Dostali sa celkom do prostriedku vzdušného víru, ktorý siahal do výšky v smere osi ostrova.

Nachádzali sa kolmo nad zemským severným pólom, dosiahli cieľ, po ktorom tak veľmi túžili — nie však za takýchto okolností! Pred nimi, v slnečnom jase, tiahly sa priesvitné pruhy mračien a pod nimi sa matno črtala zem. Toto všetko však naši bádatelia už nevideli!

Bezvládni, pridusení a vyčerpaní tlakom vzduchu i zimou leteli ako beztvárna masa kolmo v smere zemskej osi do nekonečných výšin atmosféry.

III

Pod vplyvom tajomnej sily dosiahol balón nesmiernu rýchlosť a stal sa hračkou kozmických síl. So Zeme ho už nebolo vidieť. Nevideli ho už ani záhadní obyvatelia na zemskom severnom póle. A predsa: balón bol stále stredobodom najväčšej pozornosti. Vedely o ňom a bedlivo ho pozorovaly bytosti na takom mieste, kde by sme nepredpokladali jestvovanie živých tvorov.

Rovno v predlženom smere zemskej osi, vo výške 6356 kilometrov nad Zemou, vznášalo sa vo vesmíre kruhovité teleso, ktorého povrch bol rovnobežný s horizontom zemského pólu. Kruhovité teleso vyzeralo ako prstenec, široký asi päťdesiat metrov a v priemere mal asi stodvadsať metrov. Vo vnútri sa delil na tri poschodia po pätnásť metrov. Okolná teplota nemala na hmotu prstenca nijaký vplyv, hoci sa pohybovala až dvesto stupňov pod bodom mrazu. Aj jednotlivé poschodia boly od seba nepriedušne oddelené, maly príjemnú teplotu a dýchateľný vzduch. V prostrednom poschodí bolo veľmi mnoho jemných a složitých prístrojov, vibrujúcich zrkadiel, ktoré obsluhovaly dve osoby. Ako bolo možné, že tento prstenec sa voľne vznášal vo výške 6356 kilometrov? Kto mohol a vedel sostrojiť toto zázračné dielo techniky?

Prirodzene, prstenec podliehal zemskej príťažlivosti a keby bol ponechaný na seba, bol by sa zaiste zrútil. V určitej vzdialenosti a v stálej rovnováhe držala ho neobyčajná sila, ktorá vychádzala v podobe vzdušného víru z onoho ostrova na zemskom severnom póle. Pramene tejto ustavične prúdiacej sily neboly nikde inde, než v slnku. Na severnom zemskom póle premieňali tepelnú energiu slnečných lúčov na nepredstaviteľnú silu, ktorá premáhala príťažlivosť zemskú a udržovala kruhovitý prstenec stále v rovnakej výške a v rovnováhe. My, ľudia na Zemi, využívame zo slnka len teplo a svetlo. Tu vo vesmíre vedeli zdroje slnečnej energie transformovať a využiť veľkolepým spôsobom. Čiastku slnečnej energie využili najprv na to, aby vytvorili elektromagnetické pole obrovskej sily. A všetky ostatné prístroje čerpaly ustavične z bohatých a nevyčerpateľných zdrojov slnka. Kto to všetko sostrojil? Odkiaľ prišli takí slávni inžinieri? Ako bolo možné, že postavili zázračné technické diela a Medzinárodná komisia pre skúmanie polárnych krajov o tom nevedela? Aký smysel to má? Čomu slúži toto vznášajúce sa teleso nad pólom? Ako sa dostať naň? Ako s neho?

Prstenec mal asi za úlohu, aby umožnil dosiahnuť iný cieľ, predstavoval pevný bod vo vesmíre. Vzduchový priestor medzi prstencom a ostrovom na severnom zemskom póle vytváral kužeľ, ktorého telesná os prechádzala zo stredu ostrova do stredu prstenca. V tomto priestore bola zemská príťažlivosť vylúčená a kužeľovitý priestor sa nazýval „abarické pole“. Predmety a telesá, ktoré sa dostaly do abarického poľa, nepodliehaly vôbec zemskej príťažlivosti a ich pohyb v kuželi sa dal riadiť. Tak sa stalo aj s balónom: dostal sa do abarického kužeľa a vymykal sa pôsobeniu zemských síl.

Sostrojovatelia tohto technického zázraku ovládali svojimi dokonalými prístrojmi celé abarické pole. Mohli riadiť pohyb v tomto priestore podľa ľubovôle, mohli pohyb zrýchľovať, spomaľovať, alebo aj zastaviť.

*

Keď sa balón našej polárnej výpravy dostal do abarického priestoru, práve v tom čase bola na svojej vzdušnej ceste medzi zemským ostrovom a prstencom vzducholoď.

Balón sa dostal do silného vzdušného prúdu, ktorý ho hnal veľkou rýchlosťou a naši bádatelia — padali hore.

Keď ostrovní inžinieri zbadali balón, vtedy už podliehal silám abarickeho poľa a nemohli nič podniknúť, kým vzducholoď nepristane na prstenci. Ešte šťastie, že pristátie očakávali na prstenci každú chvíľu. Rovnako aj inžinieri na prstenci pozorovali na svojich prístrojoch poruchy v abarickom poli, a preto poslali dolu ihneď zprávu o svojom pozorovaní.

Zpráva znela: „—E najoh. Ke“.

Z ostrova došla ihneď odpoveď: „Bate li var. — Tak i fil“. — Darmo by sme hľadali v slovníkoch všetkých svetových rečí tieto slová. Znamenaly: Pozor, porucha, čo je? — Ľudia v abarickom poli. Zastaviť, ak možno!

Prístroje na prstenci im hneď presne ukázaly, kde sa v tom čase nachádzala vzducholoď. Nebola už ďaleko. Vedúci inžinier stlačil gombík na riadiacom prístroji, vzducholoď zmenšila rýchlosť a o niekoľko minút sa zjavila pred cieľom.

*

Prednosta Medzistanice bol starší muž. Volal sa Fru. Jeho vysoké čelo venčily šedivé vlasy. Chôdzu mal ľahkú a pružnú. Len čo vzducholoď pristála, ihneď odoslal na ostrov svetelnú depešu, že abarické pole je opäť voľné.

Cestujúci opustili svoje kabíny a vstúpili na galeriu Medzistanice. Bolo ich osemnásť. Všetci mali zvláštny oblek, ktorý im priliehal na telo. Pomaly prešli cez prvú galeriu, nad ktorou bol veľký nadpis: „Medzistanica“. Potom vystúpili po schodoch na druhú galeriu. Nad schodami pýšily sa veľké litery: „Vel lo nu". Znamená to: Vzducholoď na Mars, nástupište.

Voľne sa vznášajúci prstenec bol teda prestupnou stanicou Marťanov pri ich cestovaní na Zem a naopak. Medzistanica umožňovala obyvateľom planéty Mars pravidelné spojenie so Zemou.

Dnešní cestujúci vracali sa teda domov.

IV

Pohyb vzducholode v abarickom poli riadili z prstencovej stanice. Vo chvíli, keď vzducholoď pristála v cieli, balón pozemšťanov zrazu zmenšil svoju rýchlosť. Len toto zachránilo posádku balóna od istej smrti, lebo ďalšie stúpanie by pozemský tvor nevydržal. Klesanie balóna ihneď spozorovali inžinieri aj na ostrove a prevzali jeho riadenie. Nevideli ho síce, lebo hustnúce mračná im zabraňovaly vo výhľade, ale citlivé prístroje im správne ukazovaly jeho výšku i polohu. Keď balón klesol asi do 3000-metrovej výšky, vypustili z ostrova do abarického poľa protiprúd, ktorý balón celkom zastavil. Bolo to práve vo chvíli, keď sa mračná nad ostrovnou stanicou rozplynuly, takže bolo možno pozorovať balón aj cez ďalekohľad.

Čo videli Marťania z ostrova severného zemského pólu? Balón bol celý pokrivený a porúchaný! Rýchlo zastavili pôsobenie protiprúdu, balón začal klesať pod vplyvom zemskej priťažlivosti a bol vystavený ľubovôli vetra, ktorý ho unášal preč od ostrova nad more. Marťania hneď spozorovali, že posádka nie je schopná riadiť svoj balón. Čo však mohli urobiť pre záchranu tvorov v rozbitej gondole? Ba či boli vôbec ešte živí? Jedno bolo isté: padajúci balón museli dostať preč z abarického poľa, lebo nemohli dovoliť, aby cudzie teleso rušilo pravidelnú premávku medzi Zemou a Medzistanicou. Zatiaľ balón opustil už priestor kužeľa a hnaný vetrom vznášal sa nad morom. Klesol už na 2000 metrov. Teraz bolo dôležité len to, či balón dosiahne morský breh. Inakšie hrozilo nebezpečenstvo, že sa zrúti do mora alebo narazí na vyčnievajúce skalné steny neďaleko pobrežia. Toto posledné sa zdalo najpravdepodobnejšie.

V balóne to vyzeralo strašne. Kus steny bolo vytrhnuté, prístroje rozbité a rozmetané a v troskách ležali položiví-polomŕtvi bádatelia. Prudká bolesť v pravej nohe prebrala k životu najprv Guntu. Prekvapene pozeral, keď sa našiel na dne balóna medzi troskami prístrojov, medzi lanami. Práve tieto ostré oceľové laná mu prerazily nohu. Mohol hýbať len rukami. S hrôzou sa díval okolo seba a obzeral sa po svojich druhoch.

Tormu-kapitána nemohol nikde zazrieť. Pod hromadou trosiek, privalený košom a dekami začal sa o chvíľu mrviť Salten. Preberal sa z bezvedomia. Nemal ani poňatia, čo sa s ním robí a snažil sa len vyslobodiť. Gunta so svojou zranenou nohou ležal nepohnute. Vedel hneď pochopiť veľké nebezpečenstvo, v ktorom sa nachádzajú. Nehýbal sa, úzkostlivým zrakom sa stále díval len na veľký otvor rozbitého balóna. Keď videl, že Salten sa veľmi smelo hýbe, stačil mu slabým hlasom len toľko povedať:

— Salten, nehýbte sa, ležte ticho, aby ste nevypadli!

— Ako môžem ticho ležať na črepinách rozbitého skla? — odvrával Salten, — mali sme radšej všetko víno vypiť a fľaše vyhodiť.

Ani to dobre nedopovedal, keď prudký náraz vetra naklonil balón a Salten sa našiel celkom pri okraji otvoru. Gunta zúfale vykríkol, keď videl Saltena, ako sa len s najväčšou námahou ubránil, aby nevypadol cez zlovestný otvor. Salten sa zamotal do lán, dostal sa do polohy dolu hlavou a takto balón letel skoro tisíc metrov.

Našťastie, ani jeden nestratil duchaprítomnosť. Gunta našiel povraz, ktorým sa cez pás priviazal a držal sa ho, nakoľko mu len sily stačily. Potom sa aj Saltenovi podarilo vymotať zo svojej podivnej situácie, chytil sa tiež jedného lana a zvedavo sa obzeral.

— A kde je Torma? — spýtali sa zrazu obaja. Sliedili, pozerali, potom i kričali. Tormu nebolo. — Balón začal v poslednej tisícke celkom pravidelne klesať, vietor ustával a obom bolo jasné, že sa môžu zachrániť len padákmi.

— Kde sú padáky? Salten, pozrite lepšie, vy sa môžete hýbať, — požiadal Gunta.

— Nevidím nič, tu boly a niet ich, — ukázal Salten.

Klesali, pod nimi more, vpravo od balóna biele ľadové steny — a posledná nádej na záchranu, padáky, neboly nikde…

V nasledujúcich minútach ani nedýchali…

Náraz… úder… voda vyšpľachla do výšky…

Ako chrbát obrovskej korytnačky plávala gondola na vode a v jej útrobách boli dvaja členovia polárnej výpravy.

V

Príjemné svetlo polárneho dňa prenikalo cez široké obloky do izby, ktorá bola zariadená a vyzdobená v slohu marťanskom. Na stenách visely obrazy, ktoré predstavovaly krajinky z Marsu. Pôsobily dojmom skutočnej krajiny. Nad vchodom do miestnosti skvela sa v životnej veľkosti socha nesmrteľného a slávneho marťanského filozofa Ima. V obloku sa pýšila zaujímavá marťanská kvetina ra-va, ktorej lístky sa ustavične chvely a vydávaly jemný, ako by vtáčí zvuk. V rohu bol písací stroj a vedľa neho zvláštny prístroj, ktorý samočinne vyrátal aj najťažšie matematické úlohy. Obloky zapĺňaly celú stenu, od povaly až po dlážku. Steny miestnosti boly zapustené do mora, ktoré siahalo do výšky jedného metra. Zaujímavý bol obraz, keď morské ryby plávaly popod oblokom.

Ostrov plával v mori, bol umele sostrojený a zasadený na hladinu mora na severnom zemskom póle. Na ostrove boly umiestené obrovské elektromagnety, ktorými Marťania ovládali abarické pole a udržovali v jednej výške a v rovnováhe prstenec, na ktorom mali Medzistanicu. Vo vnútri ostrova boly prístroje rozličných druhov, dielne a celkom na okraji boly pracovné a obytné miestnosti.

Práve do týchto obytných miestností vystupovala po schodkoch ženská postava. Opierala sa o zábradlie a kráčala veľmi pomaly a namáhavo. Pôsobila dojmom, ako by ju tlačila nejaká neviditeľná ťarcha. Každý schodok vyžadoval od nej viditeľnú námahu. Vstúpila do miestnosti a dvere sa za ňou samočinne zavrely.

Len čo vošla do izby, ihneď sa zmenilo držanie jej tela. Ľahko a pružne sa vzpriamila a niekoľko ráz si hlboko vydýchla. Kráčala k stolu voľne a celkom svižno, pozrela na prístroj, ktorý ukazoval presný stav tlaku vzduchu v izbe. Oči jej zažiarily, bolo vidieť, že je spokojná. V obytných miestnostiach prispôsobili Marťania taký tlak vzduchu, aký vyžadovala ich telesná sústava, ktorá bola zvyknutá na odlišné životné podmienky a prostredie na Marse. Príťažlivosť na Marse je totiž o jednu tretinu menšia než na Zemi.

Marťanská žena si vyzliekla kabát a rukavičky a bezstarostne ich pohodila. Pohodené veci sa vznášaly vo vzduchu a všetky smerovaly do rohu miestnosti, kde maly určené miesto. V rohu izby bol prístroj, ktorý všetky predmety priťahoval, triedil a ukladal na určené miesto. Vyzeralo to celkom tak, ako keď magnet priťahuje železo. Pravda, za takýchto okolností ľahko bolo Marťanom udržovať si v izbe poriadok, keď všetko išlo samočinne.

Marťanka pristúpila potom ku knižnici, vytiahla knihu, sadla si do pohodlnej pohovky a strojila sa čítať.

La bola dcéra marťanského inžiniera Fru, prednostu Medzistanice. Keby žila u nás, rátali by sme jej okolo 40 rokov. Ako obyvateľka Marsu mala však len 20 rokov, lebo ich roky sú dva razy tak dlhé ako naše. Bola teda v kvete mladosti a musíme jej to aj priznať. Jej bujné kadere maly takú farbu, akú u nás nevídame, boly farby čajovej ruže. Aj jej jemná tvár bola neobyčajne pôvabná. Veľké oči, aké majú všetci Marťania, žiarily jej ako dva uhlíky. Výrazný a prenikavý pohľad je nezvyčajnou osobnou črtou všetkých Marťanov. Už len podľa očú by ich bolo ľahko rozpoznať od pozemšťanov. Viditeľno sa v nich zračí duševná a duchovná prevaha ako aj vyššia kultúra. La mala cez plecia prehodený jemný závoj z kovového tkaniva. Hoci bol celkom priesvitný, predsa bol neobyčajne pevný, pružný a teplý.

Keď ju po chvíli omrzelo čítanie, spustila si na gramofone niekoľko platní, na ktorých boly zachytené vety a výrazy z reči Eskymákov. Hlasno opakovala jednotlivé hlásky a zrejme jej to robilo ťažkosti. Namrzená hovorila sama sebe: — Je to strašná reč, akou hovoria títo Kalaleci.

V knihe, ktorú La študovala, boly shrnuté všetky znalosti Marťanov o živote a reči Eskymákov. Keď prišli Marťania na severný zemský pól, našli v neďalekých polárnych krajinách niekoľko eskymáckych rodín, previezli ich na ostrov a tam študovali ich reč a spôsob života. Eskymáci mali náhodou pri sebe aj niekoľko kníh, písaných latinskou abecedou; nechali im ich už dávnejšie europskí misionári. Tak sa Marťanom dostaly do nik aj prvé knihy so Zeme.

La teda študovala eskymácku gramatiku a ich slovník; ináč však Marťania nazývali Eskymákov Kalaleci.

La odložila knihu i platne a uvažovala: — Je to len smutná spoločnosť, títo Kalaleci. Ako len páchnu rybím olejom a tukom. Aj tá ich reč, to je niečo strašného. Zaiste musia byť na Zemi i jemnejšie a kultúrnejšie bytosti, než sú títo ľudia, ináč by to bolo na zúfanie. — Potom sa zahľadela cez oblok na more, na oblohu a hútala ďalej: — Kto vie, čo sú to za tvory v tom balóne, ktorý dnes letel nad ostrovom? Čo sa s ním stalo? No to tam zaiste nebudú Kalaleci!

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Pôvodná publikácia

Dva svety sa stretnú

I

II

III

IV

V

Prvý spor dvoch planét

Marťania pánmi zeme

Človek zvíťazí