Heidi Amsincková

POSLEDNÍ VLAK

DO HELSINGØRU

Copyright © 2018 by Heidi Amsinck

Translation © Ivana Dresia, 2019

Original English title: LAST TRAIN TO HELSINGØR

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-123-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-124-5 (mobi)

Tato kniha je fikcí, kromě historických faktů, jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Matce a otci

POSLEDNÍ VLAK DO HELSINGØRU

Ve chvíli, kdy vlak opouštěl hlavní nádraží v Kodani, Henrik Borg odložil aktovku a přitiskl si čelo k chladné okenní tabuli. Dělal to tak vždycky, přesně v tom okamžiku, kdy se nástupiště začínalo vzdalovat. Zavřel oči a přes zavřená víčka vnímal, jak mu po tváři klouže ustupující záře staničních světel.

Už léta jezdil Borg z práce domů posledním vlakem. Vždycky seděl u okna a vždy až na konci posledního vagónu, aby pak nemusel jít daleko pěšky.

Dnešek byl stejný jako všechny ostatní dny, až na jednu výjimku. Kolegové dnes Borga přesvědčili, aby si s nimi zašel na drink, a on si dopřál ne jedno, ale rovnou dvě velká piva. Na rtech mu pohrával úsměv. Žena mu vždy říkávala, že by se měl víc uvolnit, a dnes to udělal – a proběhlo to velmi dobře.

Jeho počáteční obavy ohledně dnešního večera se ukázaly být neopodstatněné. Ve skutečnosti to byla příjemná změna v jeho každodenní rutině, kdy byl obvykle pohlcen prací až do pozdních hodin.

Bylo jaro, a tak seděli jako Pařížané venku uprostřed ruchu náměstí. Borg nebyl přímo opilý, ale příjemně uvolněný a v míru s okolním světem. Ve vlaku bylo teplo a lehké kodrcání bylo uklidňující. Rytmický zvuk klouzání po kolejích, tu a tam zajiskření a skřípání kovu ho pomalu ukolébávaly do dřímoty.

Říkal si, že pití piva vlastně není žádné velké dobrodružství a odvaz, ale Borgovi to stačilo. Netoužil po zábavných zážitcích jako ostatní lidé, jejich víkendová a dovolenková honba za potěšením mu připadala otravná. Borg měl rád pondělní rána a měl rád vlak. Ne že by snad byl odkázaný na prostředky veřejné hromadné dopravy. Měl se dobře a klidně by si mohl dovolit jezdit do práce a z práce mercedesem. U firmy byla parkovací místa pro všechny společníky, ale Borg preferoval vlak, protože cesta vlakem byla předvídatelná.

Uhánějící vlak nemohlo nic zastavit. Líbilo se mu, jak projíždějí předměstími, kde už se lidé pomalu chystají ke spánku. Měl rád měkká, teplá sedadla, plyšové čalounění, které legračně šimralo mezi prsty.

Vlakem jezdilo víc lidí z kanceláří, právníci, úředníci, obchodníci. Borg jim pokynul na pozdrav jako sobě rovným. Společně opovrhovali opilci a jinými lidskými troskami, které také jezdívaly nočním vlakem. Museli být tolerováni, ale Borg věděl, že vlak je zde pro lidi, jako je on: pro ty, kteří zajišťují běh světa.

Sledoval, jak vlak zastavuje na zastávkách ve městě, vždycky trochu znejistěl, když dorazili na nástupiště. Člověk nikdy neví, kdo může přistoupit. Kromě toho, zastávky byly tak trochu výzvou, jako kdyby ho sám vlak pobízel, aby vystoupil a vydal se na výpravu. Vždy se díval do stropu a v duchu vlak tlačil, aby se už zase rozjel.

To, že se vracel z práce tak pozdě, vyhovovalo jak jemu, tak i jeho ženě. Když dorazil domů, už skoro spala – v pokoji pro hosty, který si zabrala pro sebe. Takhle se dohodli už dávno, aby si šli z cesty a zabránili tak nepříjemným kolizím. Ráno si nepřekáželi; málokdy vstávala před polednem.

Vlak byl jen tlumeně osvětlený. Oknem Borg viděl siluety domů, sloupů a plotů míhajících se kolem. Poslední cestující z jeho vagónu vystoupil v Hellerupu. Borg mohl nyní relaxovat až do Helsingøru.

Zavřel oči a vnímal, jak vlak jemně osciluje. V duchu se ocitl na pláních Divokého západu, seděl na koni běžícím tryskem jako kovbojové z obrázkových knížek jeho dětství. Během pár minut skoro spal, za poklusu snovou krajinou plnou kaktusů a kamenných útvarů.

Později, první věc, která mu přišla na mysl, byla zima, a pak naprosté ticho. Než otevřel oči, ucítil na tváři světlo, což bylo zvláštní, protože všude kolem byla úplná tma.

Trvalo mu pár vteřin, než si uvědomil, kde vlastně je. „Haló,“ řekl nesmyslně, jelikož bylo zjevné, že je ve vagónu úplně sám.

Když jeho oči přivykly šeru, uviděl oknem stromy a keře. Vstal, přešel k protějšímu oknu a viděl zase jen stromy. Podíval se na hodinky. Spal víc než hodinu, takže vlak už musel projet Helsingørem.

Sáhl po telefonu, vděčný, že je na svém místě, ale byl úplně vybitý. Vždycky si nabíjel mobil v kanceláři před odchodem domů, ale dnes bylo pochopitelně všechno jinak, byl místo práce na drinku.

Teď se Borg vyděsil. Něco se přihodilo, něco strašného, a on nemohl zavolat pro pomoc.

Po počátečních obtížích se mu podařilo otevřít dveře za pomoci záchranné brzdy. Nohy se mu třásly, když vystoupil na úzké betonové nástupiště, a téměř se mu podlomily, když uviděl, že zbytek vlaku je pryč.

Na nástupišti byl dřevěný přístřešek a sloup s cedulí, ale nápis na ní byl vybledlý a ve tmě nečitelný. Vypadalo to tu jako nepoužívaná bývalá stanice, snad nyní sloužila pouze pro účely železnice. Jeho vagón se nějakým způsobem oddělil od zbytku vlaku a zůstal tady. Kdyby býval byl nepil ta dvě piva, tak by jistě neusnul. Nikdy toho tolik nevypil, nikdy ve svém životě, no, a jak to dopadlo.

Pohyb na opačném konci nástupiště ho vyplašil. Byl to nějaký muž, který pomalu kráčel opačným směrem, tlačil kolo. Bylo slyšet slabý zvuk jeho zvonku. Teď uviděl i světlo.

Borgovi se ulevilo. Brzy muže dohonil. „Díky bohu, že tady nejsem sám. Usnul jsem. Kde to jsme?“

Muž po něm střelil pohledem, spíš unaveným než nepřátelským. Neodpověděl.

Borg si všiml, že na kole byla připevněná velmi staromódní karbidová svítilna. Že by ji muž sundal a svítil do oken vagónu, když Borg spal? Bylo to to, co ho probudilo?

Muž vypadal zvláštně, ve svém obnošeném manšestrovém obleku. Brýle měl slepené hnědou lepicí páskou.

„Znáte tohle místo?“ ptal se Borg a snažil se zachovat klid. „Můžete mi říct, odkud si tady můžu zavolat?“

Muž pokrčil rameny. Šel stále dál. Po chvíli se zastavil a otočil tvář k Borgovi.

„Chcete, abych šel za vámi? Je to tak?“ zeptal se Borg a pomyslel si, že muž je buď cizinec, nebo handicapovaný a nemůže mluvit.

Muž přikývl a vykročil, tentokrát bez zastávek. Borg se rozhodl, že ho radši bude následovat, než aby zůstal na opuštěné zastávce sám.

Myslel si, že brzy dojdou k nějakým domům, kde si bude moci zavolat pro pomoc, ale žádné domy neviděl. Plošina vedla na úzkou štěrkovou cestu a ta pokračovala dál do lesa. Šli dlouho, bylo slyšet jen křupání štěrku pod jejich nohama a slabé cinkání zvonku. Les voněl zetlelým listím a divokým česnekem. Borg se zachvěl ve vlhkém chladu. Jeho kufřík byl těžký, přehazoval si ho z jedné ruky do druhé.

Málem se rozplakal vděkem, když mezi větvemi zahlédl slabé světlo. Přece jen tady žili lidé, civilizace. Za chvíli se svým němým společníkem došel k vysokým železným vratům. Muž vyndal klíč a odemkl vrata, a opět pečlivě zamkl, když vešli dovnitř. Silný řetěz vypadal nezdolně, Borg si říkal, že tady nejspíš bude z dobrého důvodu. Nemovitost na samotě je lákadlem pro zloděje.

Šli směrem k pěknému bílému panskému sídlu, stojícímu na konci příjezdové cesty lemované stromy. Když přicházeli blíž, Borg rozeznával boudy a něco, co vypadalo jako stáje. Cítil hnůj a hospodářská zvířata a slabou vůni soli. Dům musel být v blízkosti moře, nedaleko Helsingøru.

Zblízka, z dlážděného nádvoří, dům vypadal ještě působivěji. Z několika oken svítilo do tmy medově zbarvené světlo. Borg byl tím výjevem nadšen. Celý šťastný následoval tichého muže vstupními dveřmi. Dveře se za nimi zabouchly.

Rozlehlá vstupní hala s vysokým stropem byla impozantní. Borg si byl jistý, že ještě nikdy nic tak krásného neviděl. Všude byly stromky a kvetoucí rostliny, rostoucí z velkých mosazných květináčů rozmístěných na podlaze. Ze stropu visely tucty ptačích klecí plných andulek, žlutých, modrých, zelených a tyrkysových, zářících v šeru. Když přišel blíž, zjistil, že ptáci spí, hlavičky schované pod křídly.

Chovají ptáky. Musí to být hodní lidé, pomyslel si.

Zvuk hlasitých hlasů ho přiměl se otočit. Do místnosti vstoupily dvě staré ženy, očividně vyburcované z postele. Měly na sobě župany a jejich dlouhé, stříbřité vlasy jim splývaly přes ramena. Borgovi to připomnělo babičku, mírnou ženu, která ho hlídala během školních prázdnin.

Zaznamenal, že ženy vypadají úplně stejně. Dvojčata.

„Joachime!“ zvolala jedna z nich a zatleskala rukama. „Copak jsi nám tentokrát přivedl?“

„Ano,“ řekla druhá a přistoupila blíž. „Copak to tady máme?“

Borg byl zmatený. Díval se z jedné na druhou.

„Já… já jsem právník,“ zakoktal.

„Ach,“ řekla první z dvojčat a její smích se vytratil.

„Ach, drahoušku,“ řekla druhá a zamračila se. „Ty už jsme tady měli tři. Neumíš vařit nebo porážet nebo chovat včely? Potřebujeme včelaře, zoufale.“

„Podívejte,“ řekl Borg a snažil se znít co nejvíc autoritativně. „Jmenuji se Henrik Borg. Jsem vysoce váženým právním zástupcem, partnerem ve firmě Borg, Wiesener a Bundgård. Stalo se něco nepříjemného. Usnul jsem ve vlaku do Helsingøru a probudil se na vedlejší koleji, kde mě našel váš dobrý přítel. Prosím, byly byste tak laskavé a půjčily mi váš telefon? Budu odsud pryč, než se nadějete.“

„Ach, nemáme telefon,“ řeklo jedno z dvojčat. „Ale zbloudilí cestovatelé jsou u nás vítáni.“

„Já jsem Andrea von Trauen,“ řekla. „A tohle je moje sestra Dorothea. Budete tady mít veškeré pohodlí. Naši hosté si nikdy nestěžují.“

Borg byl ohromen. „Chcete říct, že nejsem první, komu se to stalo?“

„Proboha, kdepak,“ řekla první.

„Ale už je to nejmíň rok,“ řekla druhá. „Proto jsme tak vzrušené.“

Borg zvažoval svoje možnosti. Jediné, co ho napadalo, bylo jít pěšky k nejbližšímu domu. Ve tmě a v zimě, to by nebylo vůbec nic příjemného. A kromě toho, než by se mu podařilo sehnat taxi, bylo by nejspíš po půlnoci.

„Máme pro vás připravený pokoj. Joachim vás tam zavede a postará se, abyste měl všechno, co potřebujete,“ řekla jedna z žen.

„A ráno se uvidí,“ řekla druhá.

Ano, pomyslel si Borg, proč ne? Jedna noc v domě těchto excentrických sester. Co by se mohlo stát?

Ženě chybět nebude. Tohle tedy bylo jinší dobrodružství než pivo po práci. Bude to zítra v kanceláři vyprávět kolegům jako zábavnou historku.

Jeho pokoj byl velký, i když poněkud staromódní, s mahagonovou postelí a těžkými brokátovými tkaninami. Oknem bylo vidět za dům do sadu, ale byla už příliš velká tma na to, aby venku něco viděl.

Joachim, který tady zjevně fungoval jako „děvče pro všechno“, mu přinesl podnos se sklenicí mléka a několika sušenkami. Ve dveřích zaváhal, očima na pár vteřin spočinul na Borgovi, jako by se chystal promluvit. Pak odešel.

Borg se ve spodním prádle a v ponožkách posadil na postel. Pil mléko a uždiboval sušenky, byly to tytéž, jaké mu dávala maminka, když byl malý a nemocný. Jejich sladkost v kombinaci s teplým mlékem působila na Borga uklidňujícím dojmem. Usnul, jakmile se zavrtal pod těžkou peřinu.

Probudil se s hlavou jako z olova. Do očí ho pálilo ostré slunce. Slyšel hlasy, šeptající v blízkosti jeho postele.

„Souhlasím s tebou, drahá Andreo, že nemá svaly a celkově vypadá dost chabě a neuspokojivě, ale určitě se dá nějak využít.“

„Tak dobře, Dorotheo, když myslíš. Necháme ho zalévat záhony růží a pak uvidíme, co dál.“

Borg se prudce posadil. Soudě podle jasného světla, muselo už být poledne. Podíval se na hodinky. Byly pryč, stejně jako jeho oblečení i kufřík. Sestry, nyní oblečené do strohých černých šatů, vlasy svázané do pevných drdolů, na něho zíraly s trpělivou zvědavostí. U pasu měly svazky různých klíčů.

„Co to má znamenat?“ zaječel Borg. „Kde jsou moje –“ Ale byl přerušen ostrým nárazem bolesti, která mu vzala dech. Přicházela z krku. Osahal si krk a zjistil, že tam má kovový límec, pevně zajištěný a uzamčený visacím zámkem.

„Proč to –?“ Znovu pocítil pronikavou bolest.

Všiml si Joachima stojícího u dveří, jak ovládá spínače na malé krabičce s anténou, která vypadala jako ovládací zařízení.

„No tak, Henriku,“ řekla jedna ze sester. „Ze začátku jste všichni stejní. Brzy si zvykneš mluvit, jen když budeš tázán.“

Borg vyskočil z postele, čekal, jestli se ho budou snažit zastavit. Ale nic se nedělo.

Podíval se z okna na rozsáhlou zelinářskou zahradu, za ní bylo pole s ovcemi a kravami. Také viděl výběh se slepicemi, prasečí chlívky a sad s ovocnými stromy. Všude byli lidé, klidně vykonávající svoji práci. Nikdo nemluvil.

Uslyšel šustění sukní, jak k němu přistoupila jedna ze sester.

„Farma patřila našemu otci, ale když zemřel, nezvládaly jsme to. Pak jedné noci přišel Joachim, stejně jako ty, ze staré železniční stanice. Nemusely jsme ho moc přesvědčovat, aby zůstal,“ řekla.

„Byl to Joachim, kdo vymyslel ty obojky. Býval vědeckým profesorem,“ řekla druhá. „Mimochodem, jestli se pokusíš překročit hranici, dostaneš ošklivý šok, ale nemusíš se bát.“

„Zkus to brát jako výměnný obchod,“ řekla její sestra. „Ty pomůžeš nám a my pomůžeme tobě. V našem životě platí přísná pravidla a zvyky. Budeš pracovat a ovoce vlastní práce uvidíš na talíři. Každý den to samé: žádné změny, žádná překvapení. Bude se ti to líbit. To tě můžu ujistit. Každému se to líbí, co víc si může člověk od života přát než tohle, Henriku?“

Borg bezmocně sledoval, jak gestikulovala svojí vrásčitou rukou. Řekl by, že není moc dobrý v zahradničení a vlastně v žádné manuální práci, ale byl příliš vyděšený na to, aby se odvážil promluvit, a tak jen zavrtěl hlavou.

Myslel na svou ženu, která se nejspíš už diví, kde je, bude si říkat, že to není normální, než si zaleze do postele se svojí maskou přes oči a ušními ucpávkami. Kolegové budou vtipkovat, že má poprvé v životě kocovinu. A pak, po týdnu, si připomenou, jak Henrik tvrdě pracoval, předtím, než zmizel, a že lidé ve stresu jsou schopni nepředvídatelného chování, dokonce si i můžou vzít život, aniž by řekli sbohem.

Nikdo ho nebude hledat, a už vůbec ne na tomto místě. Nikdo nebude podezírat poslední vlak do Helsingøru.

HRACÍ SKŘÍŇKA

Verner seděl v první řadě dražební místnosti a stěží se ovládal. Vlhkýma rukama svíral katalog, v duchu popoháněl licitátora, aby co nejrychleji probral všechny položky, nekonečný seznam hodinek a mechanických hraček, o které neměl sebemenší zájem.

Znovu a znovu si četl popis: Vzácná hrací skříňka polyfon známá pod názvem „The Schönwald“, zasazená v ručně zhotoveném kabinetu z ořechového dřeva s mřížovím a malbou motivu „Na krásném modrém Dunaji“, Lipsko, 1875.

Před dvaceti osmi lety seděl na stejném sedadle, jen aby mohl sledovat Oscara Perssona z Malmö, jak ho přebil. Ale Persson byl teď po smrti a Verner byl starý, s rukama posetýma jaterními skvrnami a dostatkem peněz na to, aby si mohl koupit cokoliv, po čem zatoužil.

Ohlédl se za sebe na přeplněnou místnost, upokojený tím, že vidí v davu jen pár bezvýznamných sběratelů. Ke své vlastní škodě se poučil, že nemůžete vyhrát v aukci proti někomu, kdo je ochotný zaplatit jakoukoliv cenu, a Verner již dal instrukce svému bankéři, aby připravil převod skutečně velmi vysoké částky.

Tento Schönwald byl jedním z nejlepších polyfonů, které kdy byly vyrobeny, hrací skříňka s melodií tak čistou, že se její zvuk přirovnával k poslechu andělů hrajících na harfy. Během uplynulých sta let ten zvuk slyšela jen hrstka lidí, a teď se měl Verner stát jedním z nich.

V katalogu nestálo nic o kletbě, ale Verner znal celý příběh. Toho rána se o tom psalo ve všech novinách.

Polyfon byl vyroben na objednávku Franze Schönwalda, kupce z Kolína nad Rýnem, jakožto svatební dar pro nastávající ženu Marii. Maria zbožňovala skladbu Na krásném modrém Dunaji od Johanna Strausse – což byla jediná melodie, kterou polyfon hrál.

Podle vyprávění si Maria poslechla melodii pouze jednou, hned poté se v sídle rodiny Schönwaldů ze stropu utrhl lustr a na místě ji zabil. Silně rozrušený Franz Schönwald zakázal komukoliv ještě kdy polyfon poslouchat.

Když zemřel, hrací skříňku zdědil jeho synovec, jehož mladá dcera Katharina ji našla na půdě, a než ji někdo mohl zastavit, přehrála si melodii a brzy poté zemřela při požáru v domě.

Od té doby polyfon vystřídal pět majitelů, z nichž čtyři měli údajně zemřít při nehodách, poté, co si poslechli hudbu. Šestý, Oscar Persson, ji uchovával v uzamčené místnosti a nikdy se jí ani nedotkl, nebo to aspoň tvrdil.

Ten příběh byl bezpochyby dobrou reklamou pro aukční síň, pomyslel si Verner. Ale ať už se říkalo cokoliv, polyfon nemohl strhnout lustr ze stropu a ani nemohl škrtnout sirkou, aby podpálil dům. Nebyla to smůla, co zabila ty lidi, byl to nedostatek opatrnosti.

Když konečně přivezli polyfon před dražitele, Verner se musel soustředit, aby nevyskočil a nekřičel radostí s rukama nad hlavou. V tichu, jež se rozprostřelo v dražební místnosti, mu bušilo srdce jako o závod.

Polyfon byl vyhotoven ve stylu pohádkového zámku, se sloupy a věžičkami a malými okénky a dvířky. Uprostřed, za sklem, byl umístěn děrovaný kotouč a na spodním panelu nádherná malba znázorňující řeku Dunaj se zalesněnými břehy, bílým zámkem a zasněženými horami v pozadí.

Byli tu i další zájemci, ale nakonec museli vycítit, že Verner bude zvedat ruku a přihazovat, dokud všichni ostatní nerezignují. Konečně dražitel ukázal na Vernera a zaklepal kladívkem. Všichni v místnosti zalapali po dechu.

Právě si nasazoval kožešinovou čepici a chystal se odejít, když si všiml dvou lidí, kteří ho sledovali. Ve vestibulu ho oslepil záblesk fotoaparátu.

„Pane Borgu, jste si vědom oné kletby? Hodláte poslouchat melodii?“

Verner obvykle s novináři nemluvil, ale v tomto případě byl ochotný učinit výjimku. „Ano,“ řekl. „Budu poslouchat a budu si to užívat, a vy uvidíte, že neexistuje žádné prokletí, jsou to jen hloupé povídačky.“

Teprve když opustil budovu a usadil se ve svém autě, dovolil si nepatrný úsměv.

Trvalo celých dvacet čtyři hodin, než polyfon mohl být doručen; čekání se podobalo agónii.

Nemohl spát, vstal z postele a přešel k oknu, aby se podíval na město. Hluboko pod ním ležel Sortedamsøen, jako černé zrcadlo, obklopený pouličními světly. Někde tam venku, v temném skladišti, stojí polyfon, se štítkem nadepsaným jeho jménem. Při tom pomyšlení se mu rozbušilo srdce.

Už dvakrát volal do aukční síně, aby se ujistil, že dostali peníze. A třikrát volal dodavatelské firmě, aby se ujistil, že mají správnou adresu. Tolik se toho mohlo pokazit, Verner nikdy nic neponechával náhodě.

Aby se uklidnil, znovu zkontroloval svůj pokoj vyhrazený exponátům. Chtěl se ujistit, že je vše připraveno a na svém místě.

Měl tam speciální vitríny z masivního dubu, které zabíraly celou jednu stěnu. V každé z více než sta přihrádek byla starožitná hrací skříňka, od miniaturních francouzských kapesních hodinek až po velký kolotoč, který kdysi stával v dětském pokoji v Ženevě.

Verner strávil celý den lezením po žebříku nahoru a dolů, utíral prach na hracích skříňkách, přičemž jednu po druhé bral do ruky a poslechl si melodii, než ji zase vrátil zpět a uzamkl za skleněnými dvířky. Nyní stál na podlaze zalitý neobvykle jasným měsíčním světlem a natáhl se po kousku, který byl jeho prvním, dostal ho už jako malý chlapec. Byla to balerína ve zlaté emailové krabičce, ne větší než krabička od sirek, točící se před zrcadlem. Mechanismus stále fungoval, když otočil klíčkem.

Malinká dívka tančila ztvárnění motivu Labutího jezera, držel si skříňku před obličejem a vžíval se do pozice obra dívajícího se na výjev oknem, obří oko odrážející se v zrcadle za tančící dívkou.

V místnosti bylo jen jedno volné místo, velký prostor na vyvýšeném pódiu uprostřed, celé roky prázdný, čekající, až bude moci zakoupit polyfon a doplnit sbírku.

Dalšího rána se oblékl a už před osmou podupával venku na zledovatělém chodníku, čekal na dodávku. Bylo už skoro devět, když konečně dorazila. Mezitím se dvakrát vrátil do bytu a volal dodávkové službě.

„Proboha, buďte opatrní. Ta věc je nenahraditelná,“ říkal mužům, kteří nesli z dodávky hrací skříňku, zabalenou do měkké vycpávky, potaženou fólií a upevněnou na paletě.

Viděl, že si muži vyměnili pohledy, když běžel před nimi a otevíral dveře, varoval je, aby dávali pozor na uvolněné dlaždice v hale a drželi skříňku zpříma a dbali na to, aby se jejich prsty nedotýkaly fólie.

Polyfon byl příliš velký a nevešel se do výtahu, a tak ho museli odtáhnout po schodech na vozíku. Verner cítil zašimrání v břiše pokaždé, když zvládli další schod. Těm dvěma mužům trvalo skoro hodinu, než dostali skříňku do pátého patra.

Verner sledoval, jak sundávají ochranný obal, na okamžik ochromený hrůzou, že by mohli doručit zcela jiný objekt, ale nakonec se vyloupnul skutečný Schönwald, v celé své kráse a vonící leštidlem a doutníky.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Poslední vlak do Helsingøru

Hrací skříňka