PAŘÍŽSKÝ ARCHITEKT

Charles Belfoure

Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu jsou

smyšlené. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi

nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © 2013 by Charles Belfoure

Translation © Radka Kneblová, 2019

Original English title: THE PARIS ARCHITECT

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-143-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-144-3 (mobi)

1

Právě když Lucien Bernard zahýbal za roh rue la Boétie, málem se srazil s mužem běžícím z opačného směru. Dostali se k sobě tak blízko, že když se míjeli, ucítil jeho kolínskou.

V okamžiku, kdy si Lucien uvědomil, že on a ten běžící muž používají stejnou vůni L’Eau d’Aunay, uslyšel ohlušující prásknutí. Otočil se. Pouhé dva metry od něho ležel ten muž na chodníku tváří k zemi a ze zadní části lysé hlavy mu proudila krev, jako by mu někdo uvnitř lebky otevřel kohoutek. Tmavě červená tekutina mu rychle stékala v úzkém potůčku dolů po krku, přes nažehlený bílý límec a dál na perfektně ušitý oblek. Jeho modrá barva se měnila na temně purpurovou.

Během dvou let, které uplynuly od začátku německé okupace v roce 1940, přišlo v Paříži o život hodně lidí, ale Lucien dodnes žádnou mrtvolu neviděl. Kupodivu ho nefascinovalo mrtvé tělo, ale spíš nová barva, kterou krev vytvořila na obleku. V hodinách výtvarné výchovy musel absolvovat nudná cvičení na míchání barev. Teď se mu naskytl bizarní důkaz, že modrá a červená opravdu vytvoří purpurovou.

„Zůstaň stát!“

Kolem něho proběhl německý důstojník s ocelově modrou pistolí Luger v ruce a za ním dva vysocí vojáci se samopaly, které okamžitě obrátili proti Lucienovi.

„Ani se nehni, šmejde, nebo budeš spát vedle svého přítele,“ vyštěkl důstojník.

Lucien by se nedokázal pohnout, ani kdyby chtěl. Strach ho naprosto ochromil.

Důstojník došel k tělu, pak se otočil a pokročil k Lucienovi, jako by ho chtěl požádat o oheň. Byl to přibližně třicetiletý muž s pěkným orlím nosem a velmi tmavýma, neárijsky hnědýma očima, jež se teď zahleděly přímo do Lucienových šedomodrých očí. Lucien byl nervózní. Krátce po německé okupaci Francouzi rozhazovali několikeré letáky s instrukcí, jak jednat s okupanty: Zachovávejte důstojnost a odměřenost, nemluvte s nimi, a především se vyvarujte očního kontaktu. Ve světě zvířat byl přímý oční kontakt výzvou a formou agrese. Jenže Lucien nedokázal dodržet tato pravidla, když na něho Němec upíral pohled ze vzdálenosti deseti centimetrů.

„Není to můj přítel,“ tvrdil Lucien tichým hlasem.

Na důstojníkově tváři se objevil široký úsměv.

„Ten židák už není ničí přítel,“ řekl. Podle uniformy to byl major Waffen-SS. Oba jeho vojáci se zasmáli s ním.

Vystrašený Lucien měl pocit, že se pomočí. Věděl, že musí reagovat rychle a správně, jinak by mohl také skončit mrtvý tady na ulici. Podařilo se mu mělce se nadechnout, aby se uklidnil a mohl uvažovat. Jednou z nejpodivnějších stránek okupace bylo, jak neuvěřitelně příjemní a zdvořilí dokázali Němci být, když jednali s poraženými Francouzi. Dokonce v metru uvolňovali místa starším osobám.

Lucien se pokusil jednat stejně.

„To vaše kulka uvízla v lebce toho muže?“ zeptal se.

„Ano. Stačila jediná rána,“ přisvědčil major. „Ve skutečnosti to ale zase není tak obdivuhodné. Židé nejsou dobří sportovci. Běží tak zatraceně pomalu, že to pro střelce nikdy není žádná velká výzva.“

Major začal prohledávat zastřelenému muži kapsy, vytáhl doklady a pěknou náprsní tašku z krokodýlí kůže, a zastrčil si to do boční kapsy své zeleno-černé důstojnické blůzy. Usmál se na Luciena.

„Ale stejně děkuju za uznání mého střeleckého umění.“

Luciena zaplavila vlna úlevy – den jeho smrti ještě nenastal.

„Není zač, majore.“

Důstojník vstal. „Asi někam míříte, ale doporučuju vám navštívit nejprve pánskou toaletu,“ řekl starostlivým hlasem. Rukou v šedé rukavici ukázal na pravé rameno Lucienova šedého obleku.

„Obávám se, že jsem vás postříkal. To svinstvo je po celé zadní části vašeho obleku, který mimochodem velmi obdivuju. Jak se jmenuje váš krejčí?“

Lucien otočil hlavu doprava a uviděl, že má červené skvrny na rameni. Důstojník vytáhl pero a malý hnědý zápisník.

„Monsieur. Váš krejčí?“

„Millet. Na rue de Mogador.“ Lucien často slýchal, že Němci si všechno pedantsky zaznamenávají.

Němec si informaci pečlivě zapsal a strčil zápisník do kapsy kalhot.

„Mockrát děkuju. Nikdo na světě se nevyrovná mistrovství francouzských krejčích, dokonce ani Britové. Víte, obávám se, že nás Francouzi porazili ve všech oblastech umění. I my Němci uznáváme, že francouzská kultura je výrazně lepší než germánská – ve všem kromě bojování ve válkách, tak to je.“ Němec se zasmál svému postřehu a stejně zareagovali oba vojáci.

Lucien se připojil a zasmál se s nimi.

Když smích utichl, major Luciena úsečně pozdravil. „Už vás nebudu zdržovat, monsieur.“

Lucien přikývl a pokračoval v cestě. Když byl bezpečně mimo doslech, zamumlal „hajzl německý“ a pomalým krokem šel dál. Kdyby běžel ulicemi Paříže, koledoval by si o smrt – jako ten chudák ležící na ulici tváří k zemi. Vražda, které byl svědkem, ho vystrašila. Ve skutečnosti ho však nerozrušilo, že zemřel cizí muž, záleželo mu pouze na tom, že on sám není ten zastřelený. Na druhou stranu ho zaskočilo, že má s mrtvým tak málo soucitu.

Žádný div – byl vychován v rodině, kde se soucit nenosil.

Jeho otec, geolog se skvělou pověstí, měl stejný pohled na život jako nevzdělaný rolník – podle něho byl člověk člověku vlkem. Když šlo o neštěstí druhých, držel se filozofie, že život je pes, a pokousaný ať je raději někdo jiný než já. Nezdálo se, že by si zesnulý profesor Jean-Baptiste Bernard byl vědom toho, že lidské bytosti, včetně jeho manželky a dětí, mají nějaké city. Jeho láska a cit se soustředily na neživé předměty – na kameny a minerály z Francie a jejích kolonií – a vyžadoval, aby je jeho dva synové milovali také. Dříve než většina dětí dokáže číst, naučili se Lucien a jeho starší bratr Mathieu názvy všech usazených, vyvřelých a metamorfovaných hornin v devíti francouzských geologických oblastech.

Otec je zkoušel během večeře tak, že na stůl rozložil kameny a oni je museli pojmenovat. Neměl slitování, pokud udělali dokonce jedinou chybu. Například když Lucien nedokázal poznat bertrandit, patřící mezi křemičitany, nařídil mu otec dát si kámen do úst, aby na něho už nikdy nezapomněl. Dodnes si jeho hořkou chuť pamatoval.

Nenáviděl svého otce, ale dnes přemýšlel, zda se mu nepodobal víc, než si chtěl připustit.

Když Lucien toho červencového odpoledne kráčel ulicemi rozpálenými intenzivním žárem, pozoroval budovy obložené vápencem (sedimentární hornina složená hlavně z uhličitanu vápenatého), které měly krásné pevné základy, vysoká okna lemovaná kamenem a balkony s jemně provedenými ornamenty z tepaného železa, podpírané konzolami vytesanými z kamene. Některé z masivních dvoukřídlých dveří bytových domů byly otevřené, a tak viděl děti hrající si na vnitřních dvorcích, jako to dělával i on, když byl chlapec. Prošel kolem okna na úrovni chodníku, z něhož na něho ospale hleděla černobílá kočka.

Lucien miloval všechny budovy v Paříži – ve svém rodném městě, nejkrásnějším městě na světě. Jako mladík se potuloval celou Paříží, prozkoumával její pamětihodnosti, velkolepé bulváry i špinavé ulice a uličky v nejchudších čtvrtích. Dokázal ve zdech těchto budov číst historii města. Kdyby ten zasraný německý voják minul cíl, nikdy by znovu neuviděl tyto nádherné budovy, nešel by po těchto ulicích s dlažebními kostkami ani by neucítil lákavou vůni chleba pečícího se v pekařstvích.

Pokračoval po rue la Boétie, viděl obchodníky, kteří stáli kousek od oken s tabulovým sklem – dost daleko, aby nebyli vidět z ulice, ale dost blízko, aby sledovali střelbu. Velmi tlustý chlapík mu pokynul od vchodu do Café d’Été. Když došel ke dveřím, muž, který byl zřejmě majitelem kavárny, mu podal mokrý ručník.

„Toaleta je vzadu,“ řekl.

Lucien mu poděkoval a vešel do zadní části místnosti. Byla to typická tmavá pařížská kavárna s úzkou, černobíle vydlážděnou podlahou, malými stolky podél stěny a velmi špatně zásobeným barem na protilehlé straně. Okupace způsobila v Paříži cosi nemyslitelného: nedostatek základních životních potřeb Francouzů – cigaret a vína. Kavárny však byly tak hluboce zakořeněnou součástí jejich života, že tam i nadále chodili denně kouřit cigarety z náhražky z trávy a bylin a pít vodnatou břečku, která se vydávala za víno. Zákazníci Café d’Été, kteří pravděpodobně viděli, co se stalo, zmlkli a zírali do svých sklenek, když Lucien prošel kolem. Chovali se, jako by ho kontakt s Němci poskvrnil. To mu připomnělo, jak kdysi seděl v kavárně, když pět německých řadových vojáků vrazilo dovnitř. V místnosti rázem nastalo naprosté ticho, jako by někdo vypnul rádio. Vojáci okamžitě odešli.

Lucien si na špinavé toaletě svlékl sako, aby ho vyčistil. Několik krvavých skvrn velikosti hrachu ulpělo na zádech a jednu našel i na rukávu. Namočil ručník do studené vody a snažil se odstranit Židovu krev, ale vybledlé stopy tam zůstávaly. To ho naštvalo – měl jenom jeden slušný vycházkový oblek. Lucien, vysoký pohledný muž s vlnitými hnědými vlasy, byl na své oblečení až přehnaně náročný. Jeho manželka Celeste ovšem výborně zvládala praktické záležitosti a pravděpodobně by dokázala krvavé skvrny ze saka dostat. Poodstoupil a podíval se na sebe v zrcadle nad umyvadlem, aby se ujistil, že nemá žádnou krev na tváři ani ve vlasech, potom se náhle podíval na hodinky a uvědomil si, že jeho schůzka začíná za deset minut. Oblékl si sako a hodil špinavý ručník do umyvadla.

Jakmile byl na ulici, nedokázal si pomoct a musel se podívat na roh, kde se střílelo. Vojáci a tělo byli pryč, jenom velká kaluž krve označovala místo střelby. Němci byli neuvěřitelně výkonní. Francouzi by stáli kolem mrtvoly, klábosili a pokuřovali. Když by tělo odváželi pryč, došlo by už k posmrtné ztuhlosti. Lucien se málem rozběhl, ale zpomalil na svižnou chůzi. Nesnášel, když někam dorazil pozdě, ale nechtěl být kvůli své posedlosti dochvilností střelen do zadní části lebky. Monsieur Manet by to sice pochopil, ale dnešní setkání mohlo Lucienovi přinést práci, a tak nechtěl napoprvé udělat špatný dojem.

Lucien se ve své profesi brzy naučil, že architektura je řemeslo i umění zároveň a že člověk by neměl chápat první práci pro nového klienta jako jednorázovou záležitost, ale spíše jako počátek série zakázek. Dnešní schůzka vypadala hodně slibně. Měl se setkat s Augustem Manetem, jenž vlastnil továrnu, která před válkou vyráběla motory pro firmu Citroën a jiné výrobce automobilů. Před jakoukoliv dohodou si Lucien vždycky zjistil, zda má klient peníze, a Monsieur Manet je rozhodně měl. Pocházel z významné bohaté rodiny, kde se majetek dědil z generace na generaci. Manet zkusil podnikat v průmyslu, což bylo něco, na co se jeho společenská třída netvářila nadšeně. Bohatství z podnikání se považovalo za špinavé, nedůstojné. Rodinné jmění však rozmnožil stonásobně, protože vydělával na automobilovém šílenství – specializoval se na motory.

Manet měl ve svém oboru vynikající postavení, a tak během okupace uzavřel několik smluv s Němci. Před německou invazí započal v květnu 1940 hromadný exodus, miliony lidí prchaly ze severu země na jih, kde si myslely, že budou v bezpečí. Mnoho průmyslníků se neúspěšně pokusilo přestěhovat celé továrny včetně zaměstnanců na jih. Manet však zůstal během paniky klidný a žádnou svou továrnu nepřesunul.

Obvykle se ekonomika poražené země zpomalí, ale Německo bylo ve válce. Potřebovalo zbraně pro boj s Rusy na východní frontě, a proto byla s vhodnými francouzskými podnikateli uzavřena smlouva, aby je vyráběli. Ti nejprve pokládali spolupráci s Němci za vlastizradu, ale když si museli vybrat mezi tím, že jim Němci jejich firmy bez náhrady zabaví, nebo že přijmou smlouvu, pragmatičtí Francouzi si zvolili druhou možnost. Lucien spoléhal na to, že Manet je pragmatický muž, a proto bude vyrábět zbraně pro luftwaffe nebo wehrmacht. A to znamenalo postavit novou továrnu, kterou by mu Lucien mohl navrhnout.

Kdykoliv šel Lucien před válkou poprvé za klientem, představoval si velkolepý úspěch – zvláště když věděl, že je zadavatel bohatý. Dnes se však snažil svou fantazii krotit, říkal si, že žádná velká očekávání nejsou na místě. Měl zkušenost, že přehnané naděje se rozbijí na kousky. Například v roce 1938, když měl začít pracovat na obchodu na rue de la Tour d’Auvergne, zbankrotoval jeho klient kvůli rozvodu. Nebo když sešlo z renovace velké nemovitosti v Orléansu, jejíž majitel byl zatčen za zpronevěru. Říkal si, že by měl být vděčný za jakoukoli drobnou práci, kterou dokáže během války získat.

Na příhodu se Židem už skoro zapomněl, v duchu si začal plánovat obecný návrh továrny, která by byla naprosto vhodná pro jakýkoliv typ válečné produkce. Spěchal po avenue Marceau a usmíval se jako vždycky, když přemýšlel o nějakém novém projektu.

2

Lucien otevřel masivní dřevěné dveře na rue Galilée číslo 28 a podíval se na hodinky. Pocítil velké zadostiučinění, že dorazil minutu před začátkem schůzky. Který jiný muž by dovedl projít přes celé město, být málem zastřelen Němcem, očistit si krev mrtvého muže ze saka, a přesto přijít včas? Tato zkušenost posílila jeho přesvědčení, že by si měl k cestě na schůzku s klientem vždycky naplánovat patnáct minut navíc. Jeho drahocenné hodinky Cartier, které mu rodiče darovali po dokončení vysoké školy, ukazovaly, že jsou dvě hodiny odpoledne, což byl ve skutečnosti čas v Německu. První oficiální nařízení, které Němci vyhlásili v okupované Francii, bylo zavedení časového pásma Říše. Podle francouzského času byla teprve jedna hodina odpoledne. I po dvou letech okupace Luciena tato vnucená změna času stále rozčilovala, dokonce více než hákové kříže a ošklivá gotická písmena nápisů, kterými Němci pokryli všechny dominanty města.

Vstoupil dovnitř a ulevilo se mu, že se octl v tmavém chladném stínu vstupní haly. Miloval tyto bloky bytových domů, jež vytvořil baron Haussmann, když v padesátých letech devatenáctého století zboural středověkou Paříž, aby město vystavěl znovu. Lucien obdivoval kamenné zdivo a výrazné horizontály vytvořené řadami oken a kovovými balkony. Žil v domě na rue du Caire, který se této budově podobal.

V roce 1931 opustil Lucien ve své práci historický a klasický styl a stal se z něho moderní architekt, který přijal estetiku Bauhausu, stylu vytvořeného německým architektem Walterem Gropiusem, jenž propagoval moderní architekturu a design (jediný případ, kdy germánský vkus triumfoval nad galským). Přesto skvělé staré bytové domy, jež prosadil Napoleon III., obdivoval. Jeho uznání vzrostlo, když před válkou navštívil svého bratra v New Yorku. Tamější domy mu v porovnání s těmi pařížskými připadaly jako nevzhledné barabizny.

Vešel do bytu domovnice, který se nacházel hned vlevo od vchodu. Prosklené dveře byly otevřené dokořán a u stolu, jejž pokrýval nevkusný žlutý květovaný ubrus, seděla stará žena a kouřila cigaretu. Když si Lucien odkašlal, nehnula ani brvou a dál zírala před sebe. Řekla jenom: „Je v 3B… a výtah nefunguje.“

Lucien vystoupal po zdobeném schodišti do třetího patra. Srdce mu začalo prudce bušit – nejen kvůli tomu, že nebyl ve formě, ale také protože znervózněl. Opravdu mu Manet zadá projekt, nebo mu dnešní schůzka nic nepřinese? A pokud práci dostane, bude to příležitost, aby předvedl svůj talent?

Lucien o svém nadání nepochyboval. Potvrdilo mu to několik známých architektů, s nimiž pracoval v Paříži po ukončení vysokoškolských studií. S několika lety zkušeností a vírou ve své schopnosti potom už pracoval samostatně. Dosti obtížnou situaci ještě ztěžovala skutečnost, že byl zastáncem modernismu. Moderní architektura se teprve začínala prosazovat a většina klientů stále vyžadovala stavby tradičnější. Přesto byl Lucien schopen vydělat si na slušné živobytí. Stejně jako herec potřebuje průlomovou roli, aby se stal hvězdou, musí architekt dostat zakázku, jež by mu pomohla k úspěšné kariéře. A Lucienovi, kterému už bylo pětatřicet, se zatím takovou mimořádně důležitou zakázku získat nepodařilo. Přiblížil se jí jen jednou, když se stal finalistou soutěže na novou veřejnou knihovnu, ale porazil ho Henri Devereaux, protože švagr jeho strýce byl náměstkem ministra kultury. Schopnosti nestačily, člověk potřeboval správné konexe, jaké měl například Devereaux. Bez známostí a bez štěstí to zkrátka nešlo.

Sklopil oči na své boty, jež vrzaly na mramorových schodech širokého schodiště. Byla to jeho obuv pro klienty, zachovalý pár, který si obouval na schůzky. Byly už trochu obnošené, ale stále naleštěné, módní a s podrážkami v dobrém stavu. Kůže byla za války nedostatkovým zbožím, a tak když se boty prochodily, museli Francouzi nosit obuv na dřevěné nebo korkové podrážce. Lucien byl rád, že má ještě boty s koženými podrážkami. Nesnášel klapot dřevěných podrážek na ulicích Paříže, protože mu připomínal dřeváky rolníků.

Lucien se vylekal, když vzhlédl a spatřil velmi drahé tmavě hnědé boty přímo před svým obličejem. Postupoval pohledem nahoru po nohavicích kalhot s výraznými puky k saku a potom k tváři Augusta Maneta.

„Monsieur Bernarde, jsem potěšen, že se s vámi setkávám.“

Lucienovi ještě zbývalo vyjít pár posledních schodů, ale Manet mu už podával ruku.

Architekt se proto přidržel zábradlí a rychle spěchal nahoru. Konečně stál vedle štíhlého bělovlasého sedmdesátníka, jehož ostře řezané lícní kosti se zdály být vytesané z kamene. Muž byl hodně vysoký a tyčil se nad Lucienem. Vypadal dokonce ještě vyšší než de Gaulle.

„Potěšení je na mé straně, monsieur.“

„Monsieur Gaston vždycky s nadšením mluvil o kancelářské budově, kterou jste pro něho vytvořil, a tak jsem si ji musel prohlédnout. Krásná práce.“ Stisk ruky starého pána byl silný a sebejistý, takový, jaký byste čekali od muže, jenž vydělal miliony.

Lucien si pomyslel, že mají za sebou vynikající začátek. Okamžitě k tomuto postaršímu aristokratickému podnikateli pocítil sympatie. Už v roce 1937 projektoval budovu na rue Servan pro Charlese Gastona, majitele pojišťovny. Šlo o čtyřpatrovou stavbu s mramorovou fasádou zakončenou věží s točitým proskleným schodištěm. Lucien se domníval, že to byla nejlepší věc, kterou navrhl.

„Monsieur Gaston byl velmi laskavý, že mě k vám doporučil. Co bych pro vás mohl udělat?“ Než se dostali k práci, byl většinou ochotný nezávazně společensky konverzovat. Dnes však byl nervózní a chtěl zjistit, zda opravdu získá nějakou zakázku.

Manet se obrátil k otevřeným dveřím do bytu 3B a Lucien ho následoval. Dokonce i zezadu Monsieur Manet působil impozantně. Držel tělo rovně jako svíčku a drahý oblek mu seděl bezvadně – německý major by si vyžádal jméno jeho krejčího.

„Takže, Monsieur Bernarde, dovolte mi říct, o co se jedná. Nějaký čas tu budu mít hosta a já bych chtěl v bytě udělat speciální změny, abych mu vyhověl,“ informoval Manet, zatímco pomalu procházeli místnostmi.

Lucien si nedokázal představit, co ten starý muž vlastně chce. Prázdný byt byl nádherný, měl vysoké stropy a velká okna, stěny obložené dřevem, krásné krby s mramorovými římsami, parketové podlahy a obrovské sloupy, které stály před širokými vstupy do hlavních místností. Díky nerezovému dřezu, porcelánovým umyvadlům a vanám vypadaly všechny koupelny a kuchyň moderně. Byt byl na pařížské poměry rozlehlý, nejméně dvakrát větší než obytná plocha normálního bytu.

Manet se zastavil a podíval se Lucienovi do očí.

„Řekli mi, že architekt se dívá na prostor jinak než my, normální smrtelníci. My vidíme pokoj tak, jak je, ale architekt prý si instinktivně představuje, jak by jej mohl změnit k lepšímu. Je to pravda?“

„Rozhodně,“ odpověděl Lucien pyšně. „Normální člověk považuje zchátralý zastaralý byt za velmi neatraktivní, ale architekt ve svých představách přetvoří celý prostor v něco moderního.“ Luciena se zmocnilo nadšení. Třeba po něm ten starý pán chce, aby celý byt zrekonstruoval.

„Chápu. Řekněte mi, monsieur, máte rád výzvy? Toužíte vyřešit specifický problém?“

„Ano, samozřejmě, rád vyřeším jakýkoliv architektonický problém,“ přisvědčil Lucien, „čím větší výzva, tím líp.“ Doufal, že Manetovi říká to, co chce slyšet. Jestliže ho Manet požádá, aby do bytu vměstnal Vítězný oblouk, řekne, že to není problém. Ve válečné době se práce neodmítá. To ví každý blázen.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

1

2