Jiří Kajínek

Můj život bez mříží

(ukážka)

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Jiří Kajínek

Můj život bez mříží – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu majitelů práv.

OBSAH

Jak vznikla kniha o životě doživotního vězně

Na začátek…

Malý Kajínek

Mamka, taťka, děda a ti druzí

Sestřička Miluška

Škola, základ života?

Oblíbený pan učitel mě vedl ke sportu

Chata za sedm a půl tisíce

„Jak jsem potkal ryby“

Těžká nehoda na motorce

Karty jsou hra pro zábavu (i když jde o peníze)

Vždycky jsem měl spoustu kamarádů

Nerad se peru, to jen když se bráním

Modrá (knížka) je dobrá

Holky, lásky, milování

Zbraně samy nestřílejí

Planžeta aneb „Sezame, otevři se“

Krádež není loupež

Oprávněný trest jsem vždy přijal

Amnestie a milost mě zatím minuly

Z vězení smutně i s humorem

Rozhovor přes mříže

Na závěr

Mamce, taťkovi a sestřičce

MOTTO

„Byl jsem sice zloděj,

ale ve srovnání s těmi dnešními,

jen takový móóóc malilinkatý!“

PODĚKOVÁNÍ

Nakladatelství Fragment děkuje Ministerstvu spravedlnosti ČR, Generálnímu ředitelství vězeňské služby, vedení věznice Mírov a jejím zaměstnancům, vedení věznice Rýnovice a jejím zaměstnancům, tedy všem, kteří nám umožnili uskutečnit návštěvy a pořídit audionahrávky vyprávění Jiřího Kajínka i jeho fotografie.

Děkujeme sestře Jiřího Kajínka paní Miluši, za příjemné a vlídné přijetí a také za poskytnutí fotografií z rodinného archivu.

Poděkování však patří zejména Jiřímu Kajínkovi, osobně za to, že k nám byl vždy otevřený, trpělivý a odpovídal na všechny naše dotazy. Za mnoho hodin vyprávění a vzpomínek, bez nichž by tato kniha nemohla vzniknout.

Milí čtenáři,

kniha, kterou se právě chystáte číst, je první knihou o mně, jejímž autorem jsem já sám. Dosud byla o Jiřím Kajínkovi napsána spousta nesmyslů, lží polopravd. A tak nastal čas, abyste se poprvé dověděli, jaký jsem doopravdy. Přeji vám příjemné čtení a zajímavé poznání.

Jiří Kajínek

JAK VZNIKLA KNIHA O ŽIVOTĚ DOŽIVOTNÍHO VĚZNĚ

Na počátku roku 2013 jsme písemně oslovili Jiřího Kajínka s nabídkou sepsat a vydat jeho autobiografii od raného dětství až do doby, kdy se stal případ, za který je doživotně odsouzen.

Po jednáních s odpovědnými úřady jsme získali povolení k opakovaným návštěvám, a mohli jsme se tak osobně domluvit na spolupráci a obsahu této knihy.

Po dobu téměř jednoho roku jsme Jiřího Kajínka navštěvovali ve věznici Mírov (začátkem roku 2014 ve věznici Rýnovice), v místnosti k tomu určené, a nahrávali jeho vyprávění. Celkem jsme natočili více než 50 hodin audio záznamu, jehož obsah byl po celou dobu přípravy knihy v utajení a přístup k němu jsme měli pouze my dva. Kromě rozhovorů jsme měli možnost pořídit fotografie Jiřího Kajínka před mřížemi. Foto na obálce knihy opravdu není retuš.

Projeli jsme místa, o kterých se v knize vypráví, a která hrají důležitou roli i v autorově osobním životě.

Práce na přípravě textu byla specifická, náročná, ale velmi zajímavá. Čas, strávený ve speciálních místnostech věznic Mírov a Rýnovice, byl pro nás i Jiřího Kajínka časem poznání. Autor pootevřel dvířka do nitra své osobnosti a na malý okamžik nám do něj dovolil nahlédnout. Poznali jsme velmi inteligentního, vnímavého a citlivého člověka s neuvěřitelnou pamětí a smyslem pro humor. Výborného sportovce, zapáleného rybáře, skvělého vypravěče.

Měli jsme možnost osobně se přesvědčit, že mu není lhostejné, a jak moc ho trápí, stane-li se přímým svědkem křivdy vůči druhému.

I po téměř dvaceti letech, prožitých, resp. přežitých, v neutěšených podmínkách jednotlivých věznic, neztratil víru, že se nakonec dočká znovuotevření svého případu a svobody.

Každý má právo si o Jiřím Kajínkovi udělat úsudek dle svého rozumu. My jen konstatujeme fakta a podáváme svědectví o tom, co jsme sami osobně zažili a vyslechli…

Text prošel pouze částečnou redakční úpravou, aby byla zachována autentičnost stylu vyprávění samotného autora.

Smajlíci, použití v textu, jsou originály vybrané z vlastnoručně psaných dopisů. Pro Jiřího Kajínka jsou typické, ve svých textech jimi nešetří, a proto jsme se rozhodli, podělit se o jejich úsměv i se čtenáři.

Za Nakladatelství Fragment

Jan Eisler a Romana Homonická

NA ZAČÁTEK…

„Ještě není čas, aby se mé soukromí stalo stoprocentně majetkem veřejnosti.“

…Nikdy mě nenapadlo, že bych napsal knihu. Ale před mnoha lety mě začali oslovovat lidé z různých nakladatelství a de facto mi vsugerovali, abych o tom začal uvažovat…

„My máme informace přímo z vězení, že píšete…“ Lidi tady odtud totiž všechno vyslepičí. Co se ve vězení šustne, všechno vynesou ven. Drbny, drbny, drbny…

Takže když se nakladatelství začala o knihu zajímat, přesně jsem věděl, od koho mají tu „zaručenou informaci“. Já totiž opravdu psal. Psal jsem dopisy. Jenže oni v tom viděli, že píšu knihu. Psal jsem opravdu extrémně, mnohem víc než ostatní. Vězni mají problém napsat jeden dopis za měsíc a já jich napíšu několik za den. V tom to celé vězí.

Vy jste mi něco nabídli a já to beru. Myslím si, že to bude prospěšné i mé věci. Bojuji totiž proti systému, proti tomu, že jsem nespravedlivě odsouzený.

Samozřejmě nás ale zajímá i to, jestli naše práce přinese alespoň nějaký zisk. Když na tom pracujeme, ať si za to můžeme koupit aspoň svačinu! Kdybychom si byli všichni navzájem nesympatičtí, asi bychom to nedělali a vykašlali bychom se na to, ne? Kdybyste se na mě mračili, nebo bych cítil, že mě nemáte rádi, proč bych se s vámi bavil?

Jsem rád, že jste se rozhodli nedat mé vyprávění přepisovat někomu cizímu. Toho si vážně cením! A proto si myslím, že se nám povede knihu úspěšně dokončit. Určitě byste chtěli, abych do ní dal všechno, nebo alespoň co nejvíc. Já zase říkám na rovinu, že to není možné. Ještě není čas, aby se mé soukromí stalo stoprocentně majetkem veřejnosti. A přijde ta doba někdy? Ničí soukromí by se vlastně asi nemělo nikdy stát stoprocentním majetkem veřejnosti. Něco málo tam ale být musí, to já vím! Co bude pro lidi zajímavé, to už musíte posoudit vy. Jste s nimi přece jen v jiném kontaktu, než já, který jsem tu odstřižený od reality, jako medvěd někde na horách.

…Pojďme tedy začít od úplného začátku…

Vlastnoruční náčrtek Prachovic. Uprostřed plánu s číslem 152 rodný dům Jiřího Kajínka.

MALÝ KAJÍNEK

„Moje dětství bylo tak úžasné, že bych ho přál všem dětem na světě.“

Pokud se nepletu, vyučil se můj taťka na Kladně havířem. Fáral v kladenských šachtách. V té době tam vydělávali tak strašně velké peníze, že jezdili z Kladna až do Prahy taxíkem. Tam se taťka poznal s mojí mamkou. Seznámili se, vzali a odstěhovali se do Prachovic, kde jsme pak my, já a moje sestřička, vyrůstali.

V Prachovicích taťka pracoval jako střelmistr v cementárně a v lomech. Moje mamka tam pracovala na rozvodně. Zajišťovala, aby se rozváděl proud po celé fabrice. Nejdřív chodila na směny, ale po nějaké době práci změnila. Vedla nový ubytovací komplex.

Pro prachovickou cementárnu, asi kolem šedesátého roku, postavili nové byty. Přidělovali je lidem, kteří tam pracovali. Rodiče se vlastně do Prachovic stěhovali kvůli tomu, že jim tam nabídli byt.

Prachovice jsou taková větší vesnice v údolí v okrese Chrudim. Přestože je tam cementárna, není to tam tak špatné. Dneska už to tam určitě vypadá jinak, ale v době, kdy jsme tam bydleli my, byly Prachovice rozděleny na staré, s rodinnými domky, a na nové, s bytovkami. To byly řady domů, které patřily k cementárně. Zároveň s bytovou výstavbou se postavila nová základní škola, která byla v té době jednou z nejmodernějších v republice. Byla v ní nádherná tělocvična, jídelna, hřiště atd. Časem se ještě v Prachovicích postavily nové řadové domky, pak normální baráky a jako poslední i paneláky.

My jsme bydleli v bytovkách. Ty ale nebyly našlapané jedna na druhou, jako jinde. Bylo to pět nebo šest jednotlivých řad. Mezi nimi i vedle nich prostor. Z okna našeho bytu jsem koukal na rybník hned vedle naší bytovky. Říkalo se mu „Rybníček“, protože to nebyl žádný velikánský rybník. V létě, nebo na jaře, než jsem šel do školy, sedával jsem už v šest hodin ráno u „Rybníčku“ a chytal ryby. Byli tam karásci, hořavky, rousci, malí línci, i nějací raci… A já je tam chytal na malý háček ještě jako docela malý kluk.

V zimě jsme na „Rybníčku“ bruslili a hráli hokej. Když pak led trochu roztál a udělaly se kry, soutěžilo se, kdo doběhne po krách až na druhou stranu suchý. Samozřejmě jsme všichni chodili domů promočení, protože každý zahučel do vody. „Rybníček“ byl vyloženě pro malé kluky na hraní. Když hráli hokej už větší chlapi, chodili na Habřiňák a na Peklo. Bruslit jsem uměl dobře. Taky jsem lyžoval, ale to mi moc nešlo. Jezdil jsem i do Špindlu, ale nelyžoval jsem tam. Hodně jsem sáňkoval, jezdil na bobech i na pekáčích.

Vedle našeho domu stál další barák, asi tak třípatrový. V přízemí byla řada obchodů. Smíšené zboží, pekárna, řezník… Když přišla půl osmá ráno, skočil jsem do krámu, nakoupil jsem, udělal si snídani a svačinu a na osmou jsem utíkal do školy. Vlastně jsem jen seběhl z kopce mezi baráky a byl jsem tam. V poledne, když byla pauza, skočil jsem domů, udělal, co bylo potřeba, a zase zpátky na odpolední vyučování. Takhle jsme tam žili v naprosté pohodě.

Naši rodiče nebyli žádní boháči, byli to normální lidi. Co si vydělali, z toho žili. Měli normálně zařízený byt a v něm to, co všichni ostatní. Komunisti to měli dobře nastavené. Poskytovali novomanželskou půjčku třicet tisíc, a za to se dal tenkrát zařídit skoro celý byt.

„Vím, že rodiče neměli nikdy dluhy. Nikdy si nepůjčovali peníze.

Dneska, když vidíte, jak jsou všichni předlužení… systém je holt dneska takový… Ať si ale každý dělá, co chce. Je to jeho věc.

Já nevidím problém v tom, když si někdo půjčí peníze a ví, že je může splatit. Sám jsem často půjčoval lidem peníze a mám na sobě vyzkoušené, že platí české přísloví: ‚Když chceš přijít o kamaráda, půjč mu peníze.‘ To opravdu platí. Bohužel. Desetkrát půjčíte málo, pak jednou moc a problém je tu.

Taťka mi vždycky říkal: ‚Vyděláš sto korun, můžeš utratit jenom sto korun. Ne sto jedna. Nemůžeš utratit sto jedna! A pokud nejsi úplně hloupej, tak z těch sta korun utratíš osmdesát a dvacet si schováš na druhej den, kdyby ti náhodou chyběly.‘“

Dětství jsem měl opravdu krásné a přál bych ho všem dětem na světě. Aby mohli mít třeba jen z poloviny takové dětství jako já. Neviděli bychom žádné dětské domovy plné nešťastných dětí.

Vyrůstal jsem v prostředí, které bylo skutečně naprosto harmonické a ideální. Dlouho jsem si to neuvědomoval, protože jsem nepoznal nic jiného. U nás neexistovalo žádné násilí, facky ani hádky. Rodiče na sebe neřvali, neštěkali, nehádali se… Nic takového jsme neznali. A tak jsem dlouho nechápal, jak je možné, že se někde rodiče ke svým dětem chovají špatně. Zkrátka jsem to nikdy nepoznal.

Nechápal jsem, že vůbec může být dítě doma nešťastné. Naši rodiče byli prostě úžasní!

Samozřejmě, že občas proběhly nějaké třenice. Asi jako všude. Vím, že se třeba mamce nelíbilo, když taťka pálil alkohol. Vždycky mu říkávala: „Alkohol pálej alkoholici! A alkoholici sem za tebou chodí!“ Ale alkoholik je přece někdo jiný, než ten, kdo si dá panáka, nebo dvě piva. Taťka si na sezónu vyráběl dopředu nějaké přípravky k pálení. A tak to v hrnci na sporáku často bublalo, a to, co mělo, odtékalo… Z jednoho hrnce se vypálilo nějaké množství… A taťka to vždycky trošku ochutnal… Tím jsem chtěl říct, že si můj taťka občas dal panáka. Ale nepil. To vůbec ne. Viděl jsem ho tak dvakrát za celý život, že by byl v náladě.

Když k nám kdokoli přišel, ochutnával, co se zrovna vypálilo. Mně to strašně moc vonělo, protože když pálil třeba z malin, bylo to čiré, průzračné, nádherné, vypadalo to jako destilovaná voda, a když jsem láhev otevřel a přičichnul k ní, voněla pálenka opravdu malinami. Anebo hruškami, nebo čímkoli jiným, třeba i jalovcem. Vypálit se dá skoro všechno.

Jak se dá taky vyrobit alkohol, jsem zjistil i ve vězení, kde ale samozřejmě alkohol být nesmí! Viděl jsem tam naložené pětadvacetilitrové barely. Takovému alkoholu se říkalo „kvak“. Možná jste viděli film Kvaska…

Ve vězení jsem viděl naložit opravdu všechno. Rýži, chleba, kompoty, švestky… Klasická pálená slivovice je ze švestek. Ale to, čemu se říká „kvak“, to je něco jiného. To se už nepřepaluje. Je to jen vykvašené, čímž vzniká alkohol. Jím se pak vězni opíjejí, jsou zmrskaní a válejí se po zemi…

Když jsme byli malí, chodili jsme na hřbitov v Prachovicích skládat bobříka odvahy. Chodili jsme tam v noci, a jak svítila různá světla a svíčky, byli jsme pěkně vyděšení.

V Prachovicích byla spousta mladých rodin a plno dětí. A tak, jak jsme tam společně vyrůstali, všichni jsme se znali.

Také jsme dělali různé lumpárny… Dělali jsme prostě blbosti. Chodili jsme na třešně, a tak… takové to normální dětské lumpačení.

Byl tam třeba jeden dům, který byl dlouho prázdný. Mysleli jsme si, že je neobydlený, protože jsme tam nikdy nikoho neviděli. A tak tam chodila parta lidí, třeba pět, osm, deset lidí, nebo i dvacet. Různí kluci a holky. Vlezli jsme dovnitř rozbitým oknem, šmejdili jsme po domě a občas taky někdo něco rozbil. Bylo to takové pole působnosti hromady dětí z naší školy.

Ale po nějaké době, se začalo vyšetřovat, kdo to tam tak poničil, protože se z ničeho nic objevila majitelka domu. Bydlela asi někde v Praze. Jednou přijela a zjistila, jak jsme jí ten dům zdevastovali. Jestli si dobře pamatuju, dostali jsme za to ve škole nějaké třídní důtky.

V Prachovicích jsem začínal se všemi atletickými sporty na atletické dráze, která byla u školy. Skákal jsem do dálky, do výšky, házel granátem, běhal atd.

Původně jsem chodil cvičit do budovy, kde je dneska kulturní dům. Dřív to byla sokolovna opravdu z doby Tyrše. Pořádaly se tam různé maškarní plesy. Jako malí kluci jsme na ně chodili za kovboje.

Později sokolovnu zlikvidovali a místo ní postavili nový kulturní dům. Je v něm velký sál a kino. To je známé tím, že v něm proběhly premiéry filmů o básnících. Jak to? No protože kousek dál bydlel doktor Pecháček, který je napsal. On je autorem všech knížek o básnících. Doktor Pecháček totiž pracoval v místní cementárně jako závodní lékař. To málokdo ví.

V Okružní ulici, v kolonii rodinných domků, bydlí paní Látalová. Paní Látalová byla velká kamarádka mojí mamky. Chodily spolu cvičit do Sokola a byly to tenkrát velké obdivovatelky Věry Čáslavské. Všechny dámy z toho „prdelákova“ tam chodily, cvičily na kladině a se stuhami a jezdily i do Prahy na spartakiády.

Paní Látalová je už starší dáma, ale je to úžasný člověk, který se mi stále snaží strašně moc pomáhat. Všude, kam přijde, sbírá podpisy pod žádost o moji milost. Pak ji jednou za čas pošle panu prezidentovi.

Když jsem při prezidentské volbě viděl paní Čáslavskou, jak bojovala na straně pana Knížete, vzpomněl jsem si, jak ji moje mamka s kamarádkami obdivovaly, byla to pro ně olympionička, ta nejčestnější a nejspravedlivější.

Štěstí, že se moje mamka nedožila toho, jak se paní Čáslavská postavila k mému případu! To by určitě nikdy nepochopila.

Jeden můj známý šel tehdy za prezidentem Havlem, kde ho následně odkázali na paní Čáslavskou, která byla v té době jeho poradkyní. Přijel k ní, předestřel jí můj problém a řekl, že podle jeho názoru jsem odsouzený na 11 let do vězení za něco, za co jsem měl být odsouzený maximálně na dva roky. Paní Čáslavská na to ale řekla jen tolik, že když už jsem byl ve vězení, jsem pro ni zločinec a je jí úplně jedno, jestli jsem tentokrát nevinen. Že za takové lidi, se ona u pana prezidenta Havla nikdy přimlouvat nebude.

Můj známý jí na to jen řekl: „Víte, paní Věro, já bych vám nepřál, abyste se dostala do podobné situace, kdy by se někdo z vašich blízkých dostal nevinně do vězení, a vy byste měla pocit, že je tam nespravedlivě.“

Uběhly asi dva roky a její syn zabil vlastního tátu. Nebyla to vražda, ale zabil ho! Byl samozřejmě odsouzen, dostal čtyři roky nepodmíněně za zabití. Ale do vězení nakonec nešel, protože když měl nastoupit do výkonu trestu, dal mu Havel milost. Paní Čáslavská samozřejmě vždycky tvrdila, že s Havlovou milostí nemá ona nic společného. Věříte jí to?

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

JAK VZNIKLA KNIHA O ŽIVOTĚ DOŽIVOTNÍHO VĚZNĚ

NA ZAČÁTEK…

MALÝ KAJÍNEK